МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Миколаїв

08 січня 2026 р.	справа № 400/10147/25 	

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, розглянув адміністративну справу

за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 	

до відповідача	ійськової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 , 	

про	визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії	

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач або ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить суд:
1) визнати протиправною відмову ВЧ НОМЕР_1 щодо звільнення позивача з військової служби за призовом під час мобілізації на підставі ст. 26 ч. 4 п. 2 пп. "г", ч. 12 п. 3 абз. 13 Закону України "Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу";
2) зобов`язати відповідача звільнити позивача на підставі ст. 26 ч. 4 п. 2 пп. "г", ч. 12 п. 3 абз. 13 Закону України "Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу" за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_2 , який за рішенням лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду та є особою з інвалідністю ІІ групи.
На обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що має право на звільнення з військової служби на підставі ст. 26 ч. 4 п. 2 пп. "г", ч. 12 п. 3 абз. 13 Закону України "Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу", тобто у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм батьком, який є інвалідом ІІ групи. Незважаючи на наявність законних підстав для звільнення, відповідач відмовив у задоволенні рапорту про звільнення, пославшись на те, що до нього не були долучені документи, які б підтверджували необхідність здійснення постійного догляду за батьком позивача ОСОБА_2 . На переконання позивача, долучені ним до рапорту документи, є цілком достатніми для підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 26 ч. 4 п. 2 пп. "г", ч. 12 п. 3 абз. 13 Закону України "Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу" для звільнення його з військової служби. Зокрема позивачем був наданий висновок лікарсько-консультативної комісії, в якому міститься рекомендація щодо необхідності отримання ОСОБА_2 постійного стороннього догляду, а тому цей висновок є належним доказом для підтвердження існування обставин, які є підставою для звільнення.
Відповідач відзиву не подав, будь-яких заяви або клопотань до суду від нього не надходило.
Як передбачено ст. 159 ч. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Суд не вбачає підстав вважати неподання відповідачем відзиву, як визнання ним позову.
Відповідно до ст. 162 ч. 6 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
На підставі наведеної норми, суд розглядає справу за відсутності відзиву відповідача, на підставі поданих позивачем доказів.
При відкритті провадження у справі, суд визнав поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду та поновив його.
Також, під час розгляду справи, суд двічі повертав без розгляду заяву представника позивача про зміну підстав позову та відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Вирішуючи справу, суд виходить з наступного.
ОСОБА_1 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 і не бажаючи продовжувати її подальше проходження, 7 липня 2025 р. подав відповідачу рапорт про звільнення з військової служби у запас на пiдставi ст. 26 ч. 4 п. 2 пп. "г", ч. 12 п. 3 абз. 13 Закону України "Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу".
Рапорт мотивовано тим, що батько позивача, ОСОБА_2 , є інвалідом ІІ групи і потребує постійного стороннього догляду.
На підтвердження даної обставини, серед інших документів, позивач подав копію довідки до акта огляду МСЕК від 23 квітня 2015 р., копію довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 23 квітня 2015 р. та копію висновку № 24/48 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 6 травня 2025 р.
Рішенням відповідача, яке оформлено листом від 17 липня 2025 р., у задоволенні рапорту ОСОБА_1 відмовлено.
Як слідує із змісту даного листа, відмовляючи у звільненні позивача, відповідач послався на Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 р. № 413 (далі - Постанова № 413), яким передбачено, що необхідність здійснення постійного стороннього догляду для осіб віком понад 18 років підтверджується виключно висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК), а не лікарсько-консультативної комісії (далі - ЛКК).
Таким чином, спірні правовідносини між сторонами склались з приводу підтвердження належними та допустимими доказами такої обставини, як необхідність здійснення постійного догляду за членом сім`ї: позивач вважає, що ця обставина може підтверджуватись, в тому числі і документами, які видає ЛКК, і такої позиції дотримується Верховний Суд зокрема у справах № 120/1909/23 і № 420/16689/23, тоді як на противагу відповідач вважає, що законодавство, зокрема Постанова № 413, підтвердження такої обставини як здійснення постійного догляду, розрізняє за віковим критерієм, а саме, повнолітні особі надають висновок МСЕК, а особи до 18 років - висновок ЛКК.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження військової служби, визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Стаття 1 ч. 5 цього Закону передбачає, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Так, ст. 26 ч. 4 п. 2 пп. “г” Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", на яку посилається позивач в якості правової підстави для його звільнення з військової служби у запас, передбачає, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану - через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
В свою чергу, ст. 26 ч. 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, за наявності яких військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби.
Зокрема, ст. 26 ч. 12 п. 3 абз. 13 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Отже, для звільнення з військової служби за наведеною обставиною, військовослужбовець має документально підтвердити сукупну наявність слідуючих обставин:
- наявність в одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) статусу особи з інвалідністю І чи ІІ групи;
- необхідність здійснювати постійний догляд за такою особою;
- відсутність в особи з інвалідністю І чи ІІ групи інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею (тобто, інші особи, крім військовослужбовця, які можуть здійснювати постійний догляд особи з інвалідністю І чи ІІ групи, відсутні), або інші члени сім`ї особи з інвалідністю І чи ІІ групи першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду.
Позивач обґрунтовує наявність підстав для звільнення з військової служби необхідністю здійснення постійного догляду за своїм батьком ОСОБА_3 , інвалідом ІІ групи та вказує на відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть надати такий догляд.
Відповідно до копії довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААВ № 869499 від 23 квітня 2015 р., батькові позивача ОСОБА_2 пожиттєво встановлена ІІ група інвалідності, як ліквідатору наслідків аварії на ЧАЕС. У графі “Висновок про умови та характер праці” вказано: “легка підсобна праця”. В графі “Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності” зазначено: “лікування у невролога”.
Також позивачем надана копія довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10 ААА № 257124 від 23 квітня 2015 р., згідно якої ступінь втрати працездатності ОСОБА_2 складає 75%. Графа “Потреба у медичній та соціальній допомозі” будь-яких відомостей не містить.
Згідно з п. 6 висновку № 24/48 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 6 травня 2025 р., ОСОБА_2 рекомендовані такі соціальні послуги, як догляд вдома та отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійні основі від фізичної особи.
Суд звертає увагу на те, що ані у висновку МСЕК, ані у висновку ЛКК, не вказано про необхідність здійснення за ОСОБА_2 саме постійного догляду, як це передбачено ст. 26 ч. 12 п. 3 абз. 13 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Відповідно до Постанови № 413, військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.
Системний аналіз Постанови № 413 і ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" вказує на те, що Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлює загальну норму, яка лише передбачає коло документів, якими може підтверджуватись необхідність надання військовослужбовцем постійного догляду, а Постанова № 413, в свою чергу, конкретизує (деталізує) реалізацію цих положень Закону. Таке нормативне регулювання є звичайною практикою законодавця, який на рівні закону встановлює загальні правила, а на рівні підзаконного акту визначається процедура реалізації загальної норми.
Такий самий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2024 р. у справі № 420/16689/23, на яку власне посилається сам позивач:
“68. Також у вказаній постанові Суд зауважив, що абзац 4 підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
69. Водночас, Верховний Суд враховує, що відповідно до абзацу 6 постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу" військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема:
- необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.
70. Отже, Верховний Суд доходить висновку, що Закон № 2232-XII встановлює загальну правову норму, яка передбачає коло документів і перелік органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини. Зі свого боку приписи постанови Кабінету Міністрів України розмежовують повноваження таких органів залежно від суб`єкта, якому надається відповідний висновок.”.
Такі висновки підтверджуються також і Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 (втратило чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 р. № 1338, але було чинним на момент складання довідки до акту огляду МСЕК від 23 квітня 2015 р., далі - Положення про МСЕК).
Так, відповідно до п. 1 цього Положення, воно визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.
В свою чергу п. 1 Положення про лікарсько-консультативну комісію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 р. № 917 (далі - Положення про ЛКК) закріплює, що це Положення визначає механізм проведення медико-соціальної експертизи хворих, що не досягли повноліття, і потерпілих від нещасного випадку на виробництві дітей віком від 15 до 18 років, дітей з інвалідністю (далі - діти) з метою встановлення ступеня обмеження життєдіяльності під час взаємодії із зовнішнім середовищем та часу настання інвалідності.
Таким чином, Положення про МСЕК та Положення про ЛКК, навіть без прив`язки до військовослужбовців, чітко розмежовують коло осіб, щодо яких проводиться медико-соціальна експертиза - в першому випадку це стосується виключно хворих, які досягли повноліття, в другому випадку, відповідно, хворих, які повноліття не досягли.
Підсумовуючи викладене, суд констатує, що ст. 26 ч. 4 п. 2 пп. “г” Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначає, які органи можуть видавати документи, що засвідчують необхідність здійснення постійного догляду, тоді як підзаконні нормативні акти (Положення про МСЕК і Положення про ЛКК) розмежовують компетенцію цих органів за таким критерієм, як вік хворих, у зв`язку з чим в Постанові № 413 і передбачено, що висновок МСЕК складається на осіб віком понад 18 років, а висновок ЛКК - на осіб віком до 18 років.
Також позивач залишив поза увагою зміну у діючому законодавстві.
Як вже було наведено вище, на теперішній час Положенням про МСЕК втратило чинність у зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 р. № 1338 “Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи”, якою затверджено Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - Положення про експертні команди).
Відповідно до п. 9 пп. 9 Положення про експертні команди, в редакції на момент його прийняття, експертні команди встановлюють потребу в догляді.
28 січня 2025 р. постановою Кабінету Міністрів України № 94 “Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України щодо удосконалення процесу оцінювання повсякденного функціонування особи”, яка набрала чинність 31 січня 2025 р. були внесені зміни до Положення про експертні команди, зокрема п. 9 пп. 9 Положення про експертні команди, після слів “потребу в” доповнено словами “постійному сторонньому”.
Таким чином, починаючи з 31 січня 2025 р. п. 9 пп. 9 Положення про експертні команди, встановлює, що експертні команди встановлюють потребу в постійному сторонньому догляді.
За ст. 74 ч. 2 КАС України, яка визначає правила допустимості доказів, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З урахуванням цього, висновок № 24/48 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 6 травня 2025 р., як доказ необхідності постійного догляду за батьком позивача, не відповідає критерію допустимості і судом до уваги не приймається.
Що стосується довідки до акту МСЕК серії 10 ААВ № 869499 від 23 квітня 2015 р. та довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10 ААА № 257124 від 23 квітня 2015 р., то, як вже було наведено, вони не містить ніяких висновків цього органу про необхідність здійснення за батьком позивача постійного догляду.
За таких обставин, позивач не надав як відповідачу, так і суду допустимих доказів необхідності здійснення за своїм батьком постійного догляду, що унеможливлює звільнення позивача з військової служби за ст. 26 ч. 4 п. 2 пп. “г” Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Стосовно посилань позивача на висновки Верховного Суду у справах № 120/1909/23 і № 420/16689/23, то вони не можуть бути застосовані судом в цій справі, так як стосувались вирішення спорів, які виникли до змін в законодавстві, про які зазначено вище.
За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову.
Судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) відмовити.
2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз