Унікальний номер справи 761/15519/25
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2860/2026
Головуючий у суді першої інстанції Ю. О. Матвєєва
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України
21 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач за первісним позовом 
(відповідач за зустрічним позовом)  ОСОБА_1 

відповідач за первісним позовом
(позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 

відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Відановою Оленою Василівною , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2025 року, постановлену у складі судді Матвєєвої Ю. О., в примішенні Шевченківського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про розірвання договору, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права користування будівлею та стягнення упущеної вигоди.
У вересні 2025 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арештуна грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , що знаходяться на будь-яких її рахунках, відкритих у банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову, у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог у сумі 17 728 669,60 грн.
В обгрунтвання заяви зазначив, що у провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебуває подана ним позовна заява, у якій він просить суд усунути перешкоди власнику ОСОБА_5 в користуванні будівлею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 із займаної будівлі, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 17 728 669,60 грн.
Ураховуючи розмір заявлених до стягнення сум, а також необхідність гарантування реального виконання можливого судового рішення, позивач вказує, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на банківські рахунки відповідача є необхідним для збереження балансу прав сторін та запобігання ризику утруднення або неможливості виконання судового рішення у випадку задоволення позовних вимог.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2025 року відмволено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.
Не погоджуючись з ухвалою суду  ОСОБА_2 через свого представника Віданову О. В.  подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої судом ухвали, порушення норм процесуального права, невстановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову та накласти арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , що знаходяться на будь-яких її рахунках, відкритих у банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову, у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог у сумі 17 728 669,60 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову, суд фактично поклав на заявника додатковий обов`язок надати відомості про рахунки, їхні номери, банківські установи, у яких вони відкриті, а також про наявність на них грошових коштів і їхню валюту. Такі відомості є закритою банківською інформацією, доступ до якої заявники об`єктивно не можуть мати. Такі відомості можуть бути з`ясовані виключно державним чи приватним виконавцем. Встановлення судом вимоги про зазначення таких відомостей фактично робить неможливим реалізацію права заявника на забезпечення позову і суперечить принципу доступу до правосуддя. Жодна особа фактично не зможе домогтися арешту коштів відповідача, адже для цього потрібно мати доступ до закритої банківської інформації. Це робить право на забезпечення позову ілюзорним.
У заяві про забезпечення позову було наведено обставини, які свідчать про реальну загрозу невиконання або утруднення виконання майбутнього рішення суду, а саме поведінка відповідача протягом тривалого часу (понад п`ять років) демонструє її небажання виконувати зобов`язання зі сплати коштів за користування будівлею. Така системна й умисна бездіяльність свідчить не лише про недобросовісність, але й про намагання уникнути виконання договірних зобов`язань у будь-який спосіб; сума основного боргу є досить значною - 17 728 669,60 грн. Такий розмір заборгованості сам по собі створює очевидний ризик, що у разі відсутності забезпечення відповідач буде вживати заходів для відчуження свого майна чи виведення грошових коштів з рахунків з метою унеможливлення виконання майбутнього рішення суду; у сукупності наведені обставини свідчать про наявність реальної загрози утруднення виконання судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивачів. Таким чином, вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача було обґрунтованим, співмірним та необхідним заходом для забезпечення ефективного захисту прав позивача.
Суд фактично звузив зміст ст. 150 ЦПК, написавши, що арешт може бути накладений лише на майно або кошти, які належать відповідачу, хоча в самій статті прямо зазначено: «позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Жодна норма ЦПК не зобов`язує позивача в заяві про забезпечення позову надавати відомості про конкретне майно чи кошти відповідача та доводити їх фактичне місцезнаходження.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Правдюк В. М. заперечив проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на їх безпідставність та необгрунтованість, посилаючись на викладені у відзиві на апеляційну скаргу обставини. Ухвалу суду просить залишити без змін як закону та обгрунтовану.
ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та їх представник Віданова О. В. у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. Від представника надійшла заява про відкладеня (перенесення) розгляду справи у зв`язку із неможивістю явки адвоката Віданової О.В. у судове засідання 21.01.2026 з поважних причин, так як у місті Києві наразі склалася вкрай складна ситуація, внаслідок чого адвокат змушена була тимчоасово виїхати з міста.
Однак вказані причини неявки представника Віданової О. В. у судове засідання суд визнав неповжними, ураховуючти ту обставину, що адвокат мала можливість брати участь у судовому засіданні у режимі відеоконфенції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Проте із відповідним клопотанням до суду не зверталася.
Від ОСОБА_2 , ОСОБА_5 будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду не надходило.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків.
З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про забезпечення позову.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення адвоката Правдюк В. М., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Так, вирішуючи питання про забезпечення позову, враховуючи предмет позовних вимог, оцінивши доводи заявника щодо необхідності вжиття відповідного заходу забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і заявленими позовними вимогами, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх застосування. 
Суд вважав, що заявником не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходу забезпечення позову, а також зазначив, що безпідставний арешт грошових коштів, які розміщенні на банківських рахунках ОСОБА_1 може негативно вплинути на вільне користування та розпорядження коштами для оплати рахунків, виконання зобов`язань, покриття витрат на життя тощо.
Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.
Так, відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії.
При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2023 року у справі № 641/6173/21 з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що: «Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
З огляду на вказане вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши обсяг позовних вимог ОСОБА_2 , відповідність заходу забезпечення позову, який він просить застосувати, заявленим позовним вимогам, а також оцінивши співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом якого ОСОБА_2 звернувся до суду, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем за зустрічним позовом заявлено недостатньо обґрунтоване припущення того, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення заявленого ним позову. 
Зокрема заявником не надано доказів, які б підтверджували існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам ОСОБА_2 або того, що захист його прав та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль.
При цьому суд вірно врахував відсутність будь-яких належних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 дій щодо відчуження належного їй майна (зокрема перерахування грошових коштів іншим особам чи зняття їх з рахунків) після вимоги про повернення грошових коштів.
Твердження ОСОБА_2 про необхідність накладення арешту на грошові кошти, які належать відповідачу, у межах суми ціни позову 17 728 669,60 грн. та знаходяться на всіх її рахунках через недобросовісну поведінку ОСОБА_1 , не може слугувати підставою для необхідності застосування заходу забезпечення позову у даній справі, оскільки повністю суперечить наведеним вище нормам закону та правовій позиції Верховного Суду, застосування якої є обов`язковим. 
Крім того судом вірно встановлено, що заявник у заяві посилається виключно на те, що відповідач не виконує своїх зобов`язань, не вчиняє дій щодо повернення коштів, ігнорує вимоги заявника, а тому позивач вважає, що відповідач буде намагатись у будь-який спосіб уникати виконання зобов`язання, що може зробити неможливим виконання рішення суду. 
Однак посилання позивача на наявність потенційного ризику невиконання відповідачем судового рішення у разі задоволення позову є лише припущенням, яке не обгрунтовано належно позивачем, а тому не підтверджує ризику ймовірності утруднення виконання судового рішення, у разі його ухвалення на користь позивача, ураховуючи наведені вище обставини.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що підставою для застосування заходів забезпечення позову може бути встановлення об`єктивної можливості вчинення відповідачем дій, які ускладнять чи унеможливлять виконання рішення суду або ефективний захист прав, які є предметом розгляду.
У цивільному судочинстві відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову позивач вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання майбутнього судового рішення у випадку ухвалення на його користь, проте не довів належними чи допустимими доказами, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Зокрема не навів достатніх підстав, які б свідчили, що невжиття обраного заходу забезпечення позову ускладнить чи унеможливить захист та поновлення порушених прав або інтересів позивача.
Проаналізувавши зміст ухвали суду першої інстанції, з точки зору застосування норм права, колегія суддів дійшла висновку, що судом постановлено оскаржувану ухвалу відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер при вирішенні питання щодо застосування заходів забезпечення позову у кожній справі окремо.
Відтак доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на тлумаченні заявником норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що стосуєються вирішення питання про забезпечення позову.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому залишає її без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. 
Відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану представником Відановою Оленою Василівною , залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порідку не підлягає.

Повна постанова складена 03 лютого 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна