Справа № 350/1093/25 
Провадження № 22-ц/4808/189/26 
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О.О.,
суддів:   Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря Панасюк В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду від 28 жовтня 2025 року, ухвалене в складі судді Пулика М.В. у селищі Рожнятів, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.
В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Рожнятівського районного суду від 14 травня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано, неповнолітніх дітей – дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , – залишено проживати з матір`ю.
Заочним рішенням Рожнятівського районного суду від 27 серпня 2015 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей у розмірі по 600 грн щомісячно, починаючи з 11 червня 2015 року і до повноліття дітей.
Однак син сторін, ОСОБА_5 , з листопада 2014 року постійно проживає з батьком.
Позивач має самостійний дохід і постійне місце проживання у задовільних матеріально-побутових умовах, займається підприємницькою діяльністю, створив належні умови для утримання, виховання та всебічного розвитку сина, забезпечує його всім необхідним, до будинку підключена інтернет-мережа, необхідна для дистанційного навчання. Водночас мати дитини постійно перебуває за межами України на роботі, життям сина не цікавиться та не займається його вихованням.
За таких обставин позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на користь матері та стягнення аліментів на його користь на утримання сина. Рішенням Рожнятівського районного суду від 24 квітня 2025 року вказаний позов було задоволено. Ухвалено, зокрема, стягувати з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі 3 000 грн, починаючи з 22 жовтня 2024 року і до повноліття дитини.
ОСОБА_1 наголосив, що після розірвання шлюбу фактично самостійно займається вихованням та утриманням сина, тоді як колишня дружина разом із дочкою проживають окремо. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини є для нього важливим, оскільки від цього залежить виникнення та/або зміна ряду особистих і майнових прав, а також це впливатиме на права та інтереси дитини та інших членів сім`ї. Так, встановлення цього факту, впливає на можливі гарантії, передбачені Сімейним кодексом України, можливість отримання соціальних та інших пільг, виплат і допомоги, передбачених податковим законодавством. Також факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини йому необхідно встановити з метою отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, з метою належного особистого виконання своїх батьківських обов`язків та можливості діяти в інтересах дитини у випадках, передбачених законом, незалежно від волі матері дитини.
Посилаючись на норми законодавства та судову практику, просив суд ухвалити рішення, яким встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Рожнятівського районного суду від 28 жовтня 2025 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Зазначає, що суд першої інстанції помилково виходив із того, що встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини може мати негативні наслідки для матері дитини, а те, що мати постійно перебуває за кордоном, не свідчить про ухилення від виконання нею батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина, і що долучені до справи докази підтверджують лише факт проживання дитини разом із батьком.
При цьому суд дійшов висновку, що звернення з позовом про встановлення такого факту необхідне заявнику для вирішення питання щодо можливості отримання відстрочки від призову, що, на думку суду, є неприпустимим з огляду на характер спірних правовідносин, оскільки утримання та виховання дітей батьком є його законним обов`язком і не потребує встановлення цього факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.
Вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та призвели до ухвалення незаконного рішення. Наголошує, що суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що спільний із відповідачкою син з листопада 2014 року фактично та постійно проживає з ним, перебуває на його утриманні, умови проживання забезпечені, дитина забезпечена необхідним одягом та харчуванням, до будинку підключена інтернет-мережа, необхідна для дистанційного навчання, що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами.
Зазначає, що мати дитини постійно перебуває за межами України на роботі, життям сина не цікавиться та не займається його вихованням, тоді як батько має самостійний дохід і постійне місце проживання, проживає у задовільних матеріально-побутових умовах, займається підприємницькою діяльністю та створив належні умови для утримання, виховання та всебічного розвитку сина.
Посилається на те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має для нього юридичне значення, оскільки від цього залежить виникнення та/або зміна ряду особистих і майнових прав, можливість реалізації передбачених законом гарантій, отримання соціальних та інших пільг, виплат і допомоги, а також необхідне для вирішення питання щодо отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». При цьому інші способи встановлення такого факту чинним законодавством України не передбачені.
Просить оскаржуване рішення суду скасувати та постановити нове, яким поданий ним позов задовольнити.
Позиція інших учасників справи
Інші учасники справи – відповідачка ОСОБА_2 та третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник – адвокат Ошуст С.Є. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.
Представник відповідачки – адвокат Родіков І.С. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Представник третьої особи – Служби у справах дітей виконавчого комітету Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області подав до суду пояснення, просив взяти їх до уваги та розглянути справу без участі Служби.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, заперечення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Рожнятівського районного суду від 28 жовтня 2025 року зазначеним вимогам відповідає.
Фактичні обставини справи
Відповідно до копії повторно виданого свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 11 серпня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 (а.с. 9).
Рішенням Рожнятівського районного суду від 14 травня 2015 року у справі № 350/241/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, неповнолітніх дітей – дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишено проживати з матір`ю (а.с. 19-20).
З копії витягу з реєстру територіальної громади № 2022/002179021 від 19 грудня 2022 року вбачається, що ОСОБА_5 з 23 серпня 2013 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 10).
Заочним рішенням Рожнятівського районного суду від 27 серпня 2015 року у справі № 350/908/15-ц з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей у розмірі по 600 грн щомісячно, починаючи з 11 червня 2015 року і до повноліття дітей.
Разом з тим, з долучених до матеріалів справи копій акту комісії Перегінської селищної ради від 25.11.2016, листа Служби у справах дітей Перегінської селищної ради № 17/02-01 від 22.03.2021 та № 113/02-01 від 16.07.2025 відомо, що ОСОБА_5 фактично проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Після розлучення ОСОБА_1 фактично самостійно займається вихованням та утриманням сина. Колишня дружина разом із дочкою проживають окремо (а.с. 11, 12, 13, 29).
Рішенням Рожнятівського районного суду від 24 квітня 2025 року у справі № 350/1813/24 припинено стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 аліментів, які стягувалися на підставі рішення Рожнятівського районного суду від 27 серпня 2015 року. Стягнуто з відповідачки на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі 3000 грн. На виконання вказаного рішення 08 липня 2025 року видано виконавчий лист (а.с. 14-17, 18).
З наявних у матеріалах справи пояснень Служби у справах дітей виконавчого комітету Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області № 169/02-01 від 27.10.2025 відомо, що після розлучення батьків син ОСОБА_5 фактично проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Працівниками служби у справах дітей неодноразово здійснювалися відвідування сім`ї та обстеження умов проживання неповнолітнього ОСОБА_5 . Встановлено, що умови проживання дитини задовільні, опалення будинку пічне, у кімнатах тепло, син має окрему кімнату, в якій створено належні умови для навчання та відпочинку, чисто одягнений, забезпечений необхідними речами та продуктами харчування. ОСОБА_1 фактично самостійно здійснює виховання та утримання сина, вживає заходів для створення належних умов для його проживання, нормального росту та розвитку (а.с. 36).
У поясненнях Служби у справах дітей виконавчого комітету Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області № 11/02-01 від 15.01.2025, поданих до суду апеляційної інстанції, зазначено, що ОСОБА_2 тривалий час працює та проживає за межами України. Відомості про її участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини у Служби відсутні.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини може мати негативні наслідки для матері дитини. Постійне проживання відповідачки за кордоном не свідчить про те, що вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина, а долучені до матеріалів справи докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком. Крім того, звернення із позовною заявою про встановлення факту перебування на утриманні неповнолітнього сина в цій справі необхідне ОСОБА_1 для вирішення питання щодо можливості відстрочки від призову. Однак, утримання та виховання дітей батьком є його законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), від 14 січня 2026 року у справі № 507/2828/24 (провадження № 61-14056св25).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання сина разом із батьком. Однак, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що матір не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
При цьому перебування відповідачки за кордоном не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та брати участь у житті неповнолітнього сина.
Представник відповідачки у судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що ОСОБА_2 цікавиться життям свого неповнолітнього сина та не усувалася від виконання батьківських обов`язків, заборгованість зі сплати аліментів відсутня, будь-яких обставин, які б свідчили про неналежну поведінку матері щодо дитини, судом не встановлено.
Таким чином, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що саме лише проживання сина разом із ним є підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, оскільки ці докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.
Також, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що позивач у цій справі, заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання сина, послався на те, що постала необхідність юридичної фіксації цього факту з метою отримання соціальних та інших пільг, виплат і допомоги на дитину, яку виховує лише один із батьків, та отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Однак, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23).
Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 20 січня 2026 року у справі № 137/1845/24 (провадження № 61-14408св25).
Відтак, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального та процесуального права і фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рожнятівського районного суду від 28 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:       О.О. Томин
Судді:        І.В. Бойчук
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 26 січня 2026 року.