П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 року місто Київ 
справа № 760/14205/21
провадження №22-ц/824/8524/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
відповідач - ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Міщенком Петром Валерійовичем,
на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року,ухвалене у складі судді Коробенко С.В.,-
В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності.
Позов обґрунтовано тим, що 19.03.2018 державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. зареєструвала в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (1/2 частка) та ОСОБА_5 (1/2 частка).
Даний житловий будинок належав на праві власності ОСОБА_6 .. Рішенням виконавчого комітету Московської районної ради депутатів трудящих м. Києва № 1400 від 30.07.1962, яким було надано дозвіл ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на проведення капітального ремонту будинку по АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.
Відповідно до довідки № 2425 від 27.11.2004 Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дільниця по експлуатації житла № 913, виданої ОСОБА_6 , у житловому будинку АДРЕСА_1 , проживають і зареєстровані наступні особи: ОСОБА_6 з 1945 року; ОСОБА_8 (син) з 1969 року; ОСОБА_9 (онук) з 1992 року; ОСОБА_5 (син) з 1974 року; ОСОБА_3 (онук) з 1995 року; ОСОБА_10 (онука) з 1994 року; ОСОБА_1 (онука) з 2001 року; ОСОБА_11 (невістка) з 1976 року; ОСОБА_12 (невістка) з 1973 року.
Станом на 23.12.2005 у житловому будинку АДРЕСА_1 проживають і зареєстровані дев`ять осіб, що підтверджується довідкою № 1398 від 23.12.2005 КП по утриманню житлового господарства дільниця по експлуатації житла № 913, виданої ОСОБА_8 .
Станом на 06.07.2012 у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані і проживають п`ять осіб.
Зазначені обставини свідчать про те, що житловий будинок існував задовго до державної реєстрації права власності на нього за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та належав на праві власності зовсім іншим особам. Крім того, між спадкоємцями попереднього власника є спір щодо спадкового майна, до складу якого входить і даний житловий будинок.
Тобто, в даному випадку державна реєстрація права власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повинно було набуватися лише на підставі свідоцтва про право на спадщину або на підставі рішення суду.
Позивачка ОСОБА_1 є рідною дочкою ОСОБА_5 , який є рідним сином ОСОБА_6 , тобто є рідною внучкою померлої та відповідно відноситься до першої черги спадкоємців за законом.
У зв`язку з чим, здійснення державної реєстрації права власності у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на житловий будинок за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 порушує права позивача на спадкування даного об'єкту.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Міщенко П.В. подав апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Зазначає про порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Зокрема, зазначає про те, що позивач як рідна онука померлої ОСОБА_6 відносить до першої черги спадкоємців за законом. Батько позивача ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . За правилами ЦК УРСР, який діяв на той час, а саме за нормами ст.549 ЦК України права та обов`язки ОСОБА_5 набула його дружина та діти, фактично вступивши в управління майном. Спадщину після померлої матері прийняла позивачка ОСОБА_1 .
Крім того, зазначає про те, що немає жодних документів, які свідчать про перехід права забудовників до відповідачів повністю та/або частково.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Бойко С.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Міщенко П.В., а також третя особа: ОСОБА_13 апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.
Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 адвокат Бойко С.О. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.
ОСОБА_4 , приватний нотаріус КМНО Ганчук Ю.Я. в судове засідання не з`явилися, про місце, день і час засідання суду повідомлені шляхом направлення судового повідомлення на їх поштові адреси, які повернуті до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що рішенням № 1400 виконавчого комітету Московської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 30.07.1962 було надано дозвіл ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на проведення капітального ремонту будинку по АДРЕСА_1 .
У 1992 році ОСОБА_6 подала заяву про прийняття вказаного домоволодіння в експлуатацію, в 1999 році на домоволодіння було виготовлено технічний паспорт, у 2008 році СЕС Солом`янського району виготовлено висновок по проекту будівництва, а також отримано погодження генерального проектувальника та органу державного пожежного нагляду до акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію домоволодіння.
Не встигнувши оформити право власності на збудований житловий будинок, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За життя ОСОБА_6 було складено заповіт від 29.05.2007, яким заповідала вона все своє майно своєму синові ОСОБА_5 .
Як убачається з довідки Дев`ятої київської державної нотаріальної контори, видати ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом немає можливості у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18.03.2013 у справі № 2609/30186/12 за позовом ОСОБА_5 до Київської міської ради було відмовлено у визнанні за ним частки у праві власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_6 . Відмовляючи ОСОБА_5 у задоволенні позову, суд виходив із того, що до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_6 , та яку прийняв позивач ОСОБА_5 , увійшли лише права та обов`язки ОСОБА_6 як забудовника, а не саме право власності на об`єкт будівництва у вигляді частини будинку АДРЕСА_1 .
Реалізуючи своє право як забудовник, ОСОБА_5 разом з іншим співзабудовником ОСОБА_4 звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.П. із заявою про реєстрацію права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна.
19.03.2018 державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. на підставі технічного паспорту (серія та номер 1279, виданий 19.02.2018, видавник: ФОП ОСОБА_14 ) та листа- підтвердження КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (серія та номер: 062/14-989 (И-2018) від 30.01.2018 прийняла рішення про державну реєстрацію в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що реєстрацією на ім`я відповідачів були порушені будь-які її права чи законні інтереси, які стосуються цього об`єкту нерухомості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.ч.1 та 2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові ( правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 3 липня 2020 року у справі № 619/3982/16-ц).
Установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_5 та онукою ОСОБА_6 .
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За життя ОСОБА_6 29.05.2007 вчинила заповіт, яким заповідала все своє майно синові ОСОБА_5 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5106 ( а.с.55, 56).
Після смерті ОСОБА_6 заяви про прийняття спадщини до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори подали спадкоємець за заповітом син померлої ОСОБА_5 , та спадкоємці на обов`язкову частку, діти померлої, ОСОБА_8 та ОСОБА_15 . Дев'ятою київської державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа. Разом з тим, свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю за заповітом видано не було, так як у нього відсутні правовстановлюючі документи за спадкове майно (а.с.58).
Установлено, що до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_6 , та яку фактично прийняв ОСОБА_5 , увійшли лише права та обов'язки ОСОБА_6 як забудовника.
Згідно із ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.8 постанови від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалось згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.
Враховуючи наявність заповіту ОСОБА_6 , який в установленому порядку не скасований і недійсним не визнаний, наявні підстави вважати, що ОСОБА_5 успадкував майнові права забудовника.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до п.п.1-2 ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідне рішення.
Установлено, що за даними інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок літера «А» був побудований в 1962-1964 роках, а житловий будинок літера «Б» - в 1974 році.
Згідно з п.42 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1121 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на день прийняття рішення державним реєстратором, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садиби) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
З матеріалів реєстраційної справи встановлено, що заявниками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були подані усі необхідні документи для реєстрації права власності на житловий будинок (садибу), відповідно державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію за ними права власності.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що матеріали справи не містять жодних документів, які свідчать про перехід до відповідачів прав забудовників, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки такі права ОСОБА_5 набув в момент смерті своєї матері ОСОБА_6 .
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що оскільки у спірному житловому будинку станом на 27.11.2004 та станом на 23.12.2005 було зареєстровано дев`ять осіб, станом на 06.07.2012 п`ять осіб, що свідчить про існування спірного житлового будинку задовго до державної реєстрації права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , відповідно такий будинок належав на праві власності зовсім іншим особам, також не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки факт реєстрації місця проживання будь-якого права власності на будинок не надає.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що забудовником або фактичним власником спірного будинку були інші особи, в тому числі, місце проживання яких протягом тривалого часу було зареєстровано в цьому будинку, позивачем, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано.
Посилання ОСОБА_1 на порушення відповідачами та прийнятим державним реєстратором рішенням її прав як спадкоємиці першої черги після смерті ОСОБА_6 , є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 20.10.2025 у справі № 686/936/22, зробила наступні висновки: «У разі смерті особи, яка б мала право на обов`язкову частку у спадщині, до відкриття спадщини за заповітом таке право не спадкується та не переходить до спадкоємців такої особи. Правила спадкування за правом представлення (спадкування за законом) не стосується права на обов`язкову частку».
Отже, оскільки заповіт було вчинено спадкодавцем ОСОБА_6 на все майно, яке буде їй належати на момент смерті, а позивач ОСОБА_1 є онукою спадкодавця і не має права на обов`язкову частку, тому висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем її порушеного права чи законного інтересу щодо реєстрації права власності за відповідачами на спірний об`єкт нерухомості є правильними.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та на їх правильність не впливають, а значною мірою зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, висновки суду, викладені в рішенні суду, відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Міщенком Петром Валерійовичем, залишити без задоволення.
Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 14 січня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач 

А.М. Стрижеус