Номер провадження: 22-ц/813/4025/26 
Справа № 511/1247/25
Головуючий у першій інстанції Гринчак С. І.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця»
представник відповідача – Лунгул Людмила Анатоліївна
третя особа - Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України
представник третьої особи - Нестерова Олександра Костянтинівна
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лунгул Людмили Анатоліївни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Гринчак С.І., у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення невиплачених при звільненні в повному обсязі коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки,-
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовної заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі регіональна філія «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Україниська залізниця», третя особа: Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України про стягнення невиплачених при звільненні в повному обсязі коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки, в якій просила суд:
- стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 не нараховану суму одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію в сумі 12674,54 гривні;
- стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 роки в розмірі 50% посадового окладу в сумі 12536 гривні;
- стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заохочувальну виплату з нагоди 30 років роботи на залізничному транспорті в розмірі посадового окладу, що дорівнює сумі 11939грн (оклад за 2022 рік);
- стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільнені але не більше як за шість місяців в сумі 136751 гривні.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 червня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення невиплачених при звільненні в повному обсязі коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки – задоволено.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначає, що суд повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними та підлягають задоволенню, з урахуванням наведених вище розрахунків суду, що не суперечить чинному законодавству і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів фізичної особи
Доводи апеляційної скарги.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 24.06.2025 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
У разі задоволення вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, зменшити його розмір на 95%.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що строк позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення сум, що належать працівникові при звільненні, почав свій перебіг з 12 березня 2024 року та закінчився 12 червня 2024 року. Однак, позивач звернулась з позовними вимогами лише 15 квітня 2025 року, відтак, з пропуском строку на звернення до суду.
Відповідач вважає, що у випадку, що розглядається, підлягають застосуванню наслідки пропуску строку звернення до суду та у позовних вимогах позивачу повинно бути на цій підставі відмовлено.
Зазначає, що разом з відзивом на позовну заяву відповідачем надавалась довідка про середньоденну заробітну плату Позивача, яка складає 961,76 грн. та у відзиві на позовну заяву надавався контррозрахунок середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні у зв`язку з незгодою з середньоденним заробітком, визначеним позивачем, а тому твердження суду про те, що жодна із сторін не заперечувала та не оспорювала їх розмір не відповідає матеріалам справи, є безпідставним та необґрунтованим.
В 2022, 2023 році заява про надання матеріальної допомоги на оздоровлення позивачем на адресу відповідача не подавалася. Оскільки обов`язковою умовою надання матеріальної допомоги є письмова заява працівника, і така заява позивачем не подавалася, у відповідача відсутній обов`язок нарахувати та, як наслідок, здійснити виплату такої матеріальної допомоги.
Жодних доказів того, що адміністрація залізниці відмовлялась приймати заяви працівників, яким надавались щорічні відпустки, на виплату допомоги, матеріали справи не містять.
Враховуючи відсутність заяв позивача на виплату матеріальної допомоги, підстави для її нарахування та виплати у відповідача – відсутні, як і підстави для задоволення позовних вимог в цій частині, тому вважаємо рішення в цій частині незаконним.
Крім того, у відзиві на позовну заяву та під час розгляду справи відповідач, у разі задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, просив зменшити його розмір, однак, в рішенні суду оцінка такому доводу не надана, позиція відповідача щодо цього питання не врахована та не розглянута, що порушує права відповідача на обґрунтоване та вмотивоване рішення суду.
Судом в описовій частині рішення зазначено про необхідність зазначення у резолютивній частині рішення про те, сума стягнення зазначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів та про те, що сума середнього заробітку підлягає стягненню з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, однак в резолютивній частині рішення про це не зазначене.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник третьої особи подав фактично відзив на на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Вказує, що рішення є законним, обґрунтованим та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо явки сторін.
Учасники справи з`явились до судового засідання та надали свої пояснення.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Судовою колегією встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за даними трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання з 08.07.1992 по 11.03.2024 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на різних посадах, з 08.07.1992 провідником пасажирського вагона, в пасажирському вагонному депо ст.Одеса-Головна. В подальшому працювала на ст. Роздільна-Сортувальна, в Одеській дирекції залізничних перевезень, регіональному центрі управління рухом, в службі колії регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства Українська залізниця».
Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.11-16).
Протоколом № 20 від 05.03.2024року комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі та розміру одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» визначено, що стаж роботи у залізничній галузі ОСОБА_1 складає 32 років 05 місяців 10 днів, що дає право останній при звільненні на пенсію вперше на отримання основної одноразової допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків та додаткової одноразової допомоги у розмірі чотирьох середньомісячних заробітків, відповідно до колективного договору залізниці (а.с.20-21).
Відповідно до наказу (розпорядження) № 520/ос від 04.03.2024 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 було звільнено 11.03.2024 на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з отриманням права виходу на пенсію за вислугу років (а.с.18).
Крім того, зазначеним наказом передбачено виплату ОСОБА_1 одноразової основної та додаткової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію вперше у розмірі дев`яти середньомісячних заробітків.
Згідно Наказу (розпорядження) № 231/ос від 15.01.2024 року, ОСОБА_1 з 22.01.2024 року переведена на постійну роботу зі структурного підрозділу: виробничий штат регіонального центру управління рухом з посади диспетчер поїзний дільниці 1 групи, де оклад складав - 13133,00 грн. до структурного підрозділу: Служба колії технічний відділ на посаду інженера 1 категорії з окладом – 12067,00 грн.(а.с.19)
Відповідно до змісту Колективного договору, з наступними змінами та доповненнями передбачено (а.с.22-27):
- положеннями п. 4.17 передбачено право працівника у разі звільнення за власним бажанням на пенсію вперше (в тому числі і за вислугу років) здійснення виплат одноразової матеріальної допомоги, у відповідності до Положення №8 до Колективного договору (а.с.89) в розмірі не більш п`яти середньомісячних заробітків в залежності від стажу роботи в галузі, зокрема при стажі роботи більш 15 років виплачується п`ять середньомісячних заробітків, та додатково чотири середньомісячні заробітки при наявності стажу у жінок від 25 до 30 років;
- положеннями 4.16 передбачено, що робітники дороги за письмовими заявами мають право на отримання одноразової допомоги на оздоровлення, як правило при уході в чергову відпустку, у розмірі не менше 50 % тарифної ставки чи посадового окладу у відповідності до Положення №7 до Колективного договору (а.с.88 зв.бік);
- положеннями п. 7.23, зокрема передбачено, що робітники дороги за сумлінну працю і у зв`язку із настанням ювілейних дат роботи на залізничному транспорті (20, 30, 40,50 років) здійснення виплат грошової винагороди в розмірі посадового окладу (тарифної ставки) у відповідності до Положення №12 до Колективного договору (а.с.28);
Зазначені вище, встановлені судом обставини сторонами у справі не заперечувалися.
Крім того, судом встановлено, що при звільненні на пенсію ОСОБА_1 , їй була виплачена тільки компенсація за невикористані за попередні роки щорічні і додаткові відпустки у розмірі 45 календарних днів.
При цьому не виплачена одноразова та додаткова матеріальна допомога, яка гарантована колективним договором (п.4.17), укладеним між адміністрацією Одеської залізниці і дорожнім комітетом профспілки на 2011-2015 роки, який пролонгований та діє по теперішній час.
Зазначене підтверджується розрахунком заробітної плати за березень 2024 року (а.с.37).
Також встановлено, що в 2022 році позивач ОСОБА_1 отримала право на виплату одноразової грошової винагороди в розмірі 11939грн. з нагоди 30 років її роботи на залізничному транспорті, але таку виплату відповідачем не проведено.
З огляду на наведені вище правовідносини між сторонами, з приводу яких виник спір, судом відзначається таке.
Суд першої інстанції задовольнивши позовні вимоги зазначив наступне.
Згідно з положеннями ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу
Положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що до структури заробітної плати входять:
- основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;
- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;
- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Отже, одноразова грошова допомога у зв`язку із виходом на пенсію вперше (п. 4.17 Колективного договору), одноразова допомоги на оздоровлення (п. 4.16 Колективного договору) та одноразове заохочення до ювілейних дат працівників (п. 7.23 Колективного договору), - входять до структури заробітної плати.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
По умовам колективного договору (п.4.17) у разі звільнення за власним бажанням на пенсію вперше (в тому числі і за вислугу років) виплачується одноразова матеріальна допомога в залежності від стажу роботи в галузі, при стажі 15 років виплачується п`ять середньомісячних заробітків, а якщо стаж роботи більше, то виплачується додаткова матеріальна допомога, яка по умовам колективного договору у Позивача складає ще чотири середньомісячних заробітків і тому Позивачу повинні були виплатити дев`ять середньомісячних заробітних плат.
Також колективним договором (п.4.16) передбачена щорічна виплата допомоги на оздоровлення в розмірі не менше 50% тарифної ставки або посадового окладу, як правило, до наданої відпустки.
Судом встановлено, що за 2022, 2023, позивач таку допомогу не отримала.
З матеріалів справи встановлено, що в 2022 році посадовий оклад позивача складав 11939грн., 50% від окладу - 5969,50грн. В 2023 році посадовий оклад позивача був у розмірі 13133грн. - 50% від посадового окладу - 6566,50грн., таким чином загальна сума невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення складає - 12536грн.
Крім того, п 7.23 колективного договору передбачені заохочувальні виплати з нагоди ювілейної дати роботи на залізничному транспорті, так при роботі на залізничному транспорті 30 років виплачується грошове нагородження у розмірі посадового окладу або тарифної ставки. В 2022 році позивач набув права на отримання такої виплати у зв`язку із 30 річчям її роботи на залізничному транспорті. Матеріалами справи встановлено, що посадовий оклад позивача у 2022 році складав 11939грн.
Наказ про звільнення позивача взагалі не містить інформації щодо матеріальної допомоги на оздоровлення та заохочувальних виплат до ювілейної дати, а відтак роботодавець взагалі їх не планував виплачувати.
Стосовно виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні в наказі про звільнення зазначено, що вона буде виплачена відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» (витяг з протоколу №Ц-85/44 від 17.07.2023) згідно з затвердженим графіком, протокол комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі №29 від 05.03.2024.
Однак при звільненні позивача одноразова матеріальна допомога у розмірі дев`яти середньомісячних заробітних плат не була розрахована і відповідно не була доведена до її відома.
Вказана матеріальна допомога виплачена позивачу в січні 2025, але при її врахуванні була неправильно встановлена місячна норма годин і відповідно невірно розрахована вихідна допомога.
Згідно графіків роботи працівників апарату управління регіональної філії «Одеська залізниця» при шестиденному 36-годинному робочому тижні та при п`ятиденному 40-годинному робочому тижні на 2024 рік:
- в січні 2024 року у розрахунку заробітної плати норма робочого часу вказана у розмірі 162,60 годин, замість 172,75 годин.
- помилково вказана місячна норма робочого часу за лютий 2024 року у розрахунку заробітної плати, замість 168,25годин (виходячи з графіку роботи при п`ятиденному робочому тижні) вказано 150,20 годин.
Відповідно до розділу 3 п.4 Постанови КМУ №100 від 08.08.1995 року «Про затвердження порядку обчислення заробітної плати» зі змінами внесеними КМУ від 09.12.2020 №1213 вказано, що при обчислені середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених в п.4 виплат, також не включаються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час державних і громадських обов`язків, щорічних додаткових відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Випадок збереження заробітної плати по 23 коду «оплата праці при переведенні на іншу нижче оплачувану роботу» в п.4 вищезазначеної постанови не вказаний і при розрахунку середньої заробітної плати збережений на протязі двох тижнів середній заробіток Позивачу у розрахунок не включений.
Відповідно до п.5.8 Положення про оплату праці працівників акціонерного товариства «Українська залізниця», при звільнені працівника, премія за основні результати діяльності за звітний період, за яким не здійснено підведення підсумків результатів діяльності та/або не прийнято рішення про розмір премії, нараховується та оплачується за фактично відпрацьований час у такому звітному періоді у розмірі, що дорівнює середньому розміру премії (у відсотках). Середній розмір премії визначається як середньоарифметичне значення фактично нарахованих розмірів премії (у відсотках) за останні три місяці (для працівників відповідних підрозділів, цехів, дільниць, посад, робочих місць тощо), що в даному випадку при розрахунку середньої заробітної плати Позивачу не було враховано.
При виданні наказу про звільнення позивача (11.03.24 №520/ос) розрахунку одноразової матеріальної допомоги проведено не було, а що стосується її виплати, то ощадбанком надана довідка про те, що 20.01.2025 в 11год.12хв. на карточку позивача зарахована вихідна допомога на пенсію (березень 2024) за січень 2025 року в сумі 148189,04грн.
Оскільки на вимогу позивача адміністрація філії Одеської залізниці відмовилась надати інформацію (фактичний розрахунок) про те, які дані вони включили в розрахунок середньо заробітної плати після перерахунку та надали остаточні розрахунки оплати середньої зарплати, по яким розрахувалися з позивачем, тому позивач оспорює зазначену суму виплат наводячи свій розрахунок.
За розрахунками позивача вихідна допомога складає 205127,84 гривні, а не 192453,3 гривень, як було нараховано відповідачем.
Таким чином, позивачу не доплатили 12674,54 гривні.
Колективний договір між адміністрацією Одеської залізниці і дорожнім комітетом профспілки залізничників і транспортних будівельників України на 2011-2015 роки зареєстрований Департаментом праці і соціальної політики Одеської міської ради №02/548-04 від 31.12.2010.
Колективний договір є діючим до укладення нового колективного договору на підставі ст.9 Закону України «Про колективні договори та угоди» №3356-Х11 від 1 липня 1993 року з подальшими змінами та листів, які щорічно надаються роботодавцем про продовження дії колективного договору. На даний час колективний договір діє в повному об`ємі.
Частиною 1 ст.5 Закону України «Про колективні договори та угоди» 3356-Х11 від 1 липня 1993 року встановлено, що умови колективних Договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
Невиконання умов колективного договору та невиплата заробітної плати на яку Позивач розраховувала, з боку роботодавця є порушенням трудових прав Позивача, а тому вимоги позивача в цій частині є повністю обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.
Згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» усі види допомоги та заохочень входять в структуру оплати праці.
Ст.5 цього Закону передбачено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод, активних договорів, трудових договорі, грантів.
Усі виплати, про стягнення яких звернулася позивачка, внесені до колективного договору і є обов`язковими для АТ «Укрзалізниця». Ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації приводяться в день звільнення, тобто вона повинна була отримати повний розрахунок 11.03.2024 року, чого роботодавцем зроблено не було.
Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівнику сум у терміни, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.
Виплата на оздоровлення та виплата до ювілейної дати передбачена колективним договором є складовою заробітної плати як додаткові виплати, які позивач не отримала.
Таким чином роботодавець - відповідач не виконав обов`язок провести з позивачем ОСОБА_1 , як звільненим працівником, повний розрахунок, чим порушив права позивача на отримання цих виплат за доброчесну, багаторічну працю та на оздоровлення.
З урахуванням встановлених обставин та наведених положень законів суд констатує, що при звільненні ОСОБА_1 їй належали до виплати у день звільнення:
- одноразова грошова допомога у зв`язку із виходом на пенсію вперше (п. 4.17 Колективного договору) недонарахованої виплати в сумі 12674,54 грн.;
- одноразова грошова допомога на оздоровлення (п. 4.16 Колективного договору) за 2022, 2023 роки в розмірі 50% посадового окладу у загальній сумі 12536,00 грн. (50% окладу (тарифної ставки за 2022 рік 11939,00 грн.) – 5969,50 грн. та (50% окладу (тарифної ставки за 2023 рік 13133,00 грн.) – 6566,50 грн.;
- одноразове заохочення до ювілейних дат працівників (п.7.23 Колективного договору) у розмірі (100% окладу) - 11939,00 грн.
Розмір зазначених виплат та наявність правових підстав для їх виплати ОСОБА_1 відповідачем у справі не заперечувались.
Поряд з цим, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на протокол засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, як на законну підставу для невиплати позивачу належних їй сум при звільненні у період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Законом України «Про правовий режим воєнного стану».
Згідно ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
За змістом ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Доказів внесення змін до колективного договору у 2022 році стосовно призупинення на період дії військового стану в Україні нарахування та виплати належним працівникам додаткових виплат, зокрема одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію за віком та грошової винагороди з нагоди настання ювілейної дати, відповідачем суду не надано.
15.03.2022 Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених ст. 43, ст. 44 Конституції України.
За змістом ст. 11 вказаного закону на період дії воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативною роботодавця.
Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» набрав чинності лише 24.03.2022, а тому ухвалювати рішення про призупинення додаткових виплат працівникам посилаючись на правовий режим воєнного стану 14.03.2022 у правління АТ «Укрзалізниця» не було, через відсутність зворотної дії у часі вказаного Закону.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що правових підстав для призупинення виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із виходом на пенсію вперше (п. 4.17 Колективного договору) недонарахованої виплати в сумі 12674,54 грн., одноразової допомоги на оздоровлення (п. 4.16 Колективного договору) за 2022, 2023 роки в розмірі 50% посадового окладу у загальній сумі 12536,00 грн.. та одноразового заохочення до ювілейних дат працівників (п.7.23 Колективного договору) у розмірі 11939,00 грн., - у АТ «Укрзалізниця» не було, а тому вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь таких виплат є обґрунтованими.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду в цій частині, та вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не спростовують вказаних висновків.
Посилання скаржника на відсутність заяв позивача на виплату матеріальної допомоги вже були предметом оцінки суду першої інстанції та обґрунтовано відхилені.
Як зазначено у рішенні формальний підхід роботодавця до питання подання заяви не може бути підставою для позбавлення працівника гарантованих виплат, якщо фактично право на їх отримання виникло, а роботодавець не довів, що створив належні умови для реалізації такого права.
Відповідач не надав жодних доказів того, що позивачу було роз`яснено порядок подання відповідної заяви або що їй не чинилися перешкоди у реалізації цього права.
Крім того судом було зазначено, що відповідно до умов ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Отже, суд констатує наявність вини роботодавця - відповідача АТ «Укрзалізниця» у невиплаті належних звільненому працівникові - позивачу ОСОБА_1 у день її звільнення коштів у виді одноразової грошової допомоги у зв`язку із виходом на пенсію вперше (п. 4.17 Колективного договору) недонарахованої виплати в сумі 12674,54 грн., одноразової допомоги на оздоровлення (п. 4.16 Колективного договору) за 2022, 2023 роки в розмірі 50% посадового окладу у загальній сумі 12536,00 грн., та одноразового заохочення до ювілейних дат працівників (п.7.23 Колективного договору та п. 8.8 Положення про оплату праці) у розмірі 11939,00 грн. (без вирахування сум податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів), що також свідчить про наявність у відповідача обов`язку по виплаті останній середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільнені, але не більше як за шість місяців, в сумі 136751 грн.
Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з наступними змінами (далі - Порядок).
Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
За змістом абз. 2 п. 3 Порядку суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 1054,90 грн., що встановлено судом.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
За таких, встановлених судом обставин справи, враховуючи, що строк затримки виплати належних ОСОБА_1 при звільненні сум, з урахуванням дати звільнення - 12.03.2024, не проведення повного розрахунку, але не більш як шести місяців - становить – 132 дні (з урахуванням ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового часу», яким зупинена дія ст. 73 КЗпП України щодо визначення святкових і неробочих днів), що з урахуванням розміру її середньоденної заробітної плати – 1054,90 грн. свідчить про те, що розмір середнього заробітку останньої за вказаний період становить 139246,91 грн.
Проте Позивач ОСОБА_1 просила суму 139246,91грн. згідно її розрахунків не застосовувати до її вимоги, а залишити первісну суму 136751,00грн, так як при первісному розрахунку вона не вносила робочий день 27 січня 2024 року.
Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку, суд першої інстанції вірно здійснив розрахунок середнього заробітку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 та в межах шести місяців.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови в справі № 761/9584/15-ц зробила висновок, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
- ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд під час вирішення подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за ст. 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як- от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності. Такі висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23, яку відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України необхідно застосувати поза межами доводів апеляційної скарги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 сформульовано загальний правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Вирішуючи спір, суд не врахував правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц.
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, розміру простроченої заборгованості, принципу співмірності, колегія суддів вважає можливим зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до 40 000, 00 грн..
Водночас вимога скаржника про зменшення суми стягнення на 95 % є явно необґрунтованою, непропорційною характеру порушення та фактично зводить нанівець саму компенсаційну природу відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Посилання скаржника на відсутність у резолютивній частині рішення застереження щодо утримання податків не є підставою для скасування рішення, оскільки порядок оподаткування таких виплат прямо визначений податковим законодавством та застосовується незалежно від формулювання судового рішення.
Щодо строків звернення до суду.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 просила застосувати строки позовної давності.
Норми ст. 256 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.
Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року надано офіційне тлумачення положення ч. 2ст. 233 КЗпП України та ст.ст.1,12 Закону України «Про оплату праці»; роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Тобто, порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Позивачка звернулася до суду з вимогами про стягнення невиплачених при звільненні в повному обсязі одноразової матеріальної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, заохочення до ювілейної дати роботи на залізничному транспорті та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Оскільки матеріальна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.
Як правильно зазначено судом першої інстанції та підтверджено у вказаному рішенні, порушення обов`язку роботодавця провести повний розрахунок при звільненні є триваючим, а отже, перебіг строку звернення до суду починається з моменту фактичного проведення повного розрахунку, а не з дати звільнення працівника.
Оскільки відповідач повний розрахунок з позивачем не здійснив, строк звернення до суду не був пропущений, а підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності - відсутні, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є помилковими.
Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Підстави для повного скасування рішення або відмови у позові - відсутні.
З урахуванням судової практики та принципів співмірності, можливим є лише часткове зменшення розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку до 40 000 грн, без задоволення інших вимог апеляційної скарги.
Тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині розміру стягненої суми середнього заробітку за час затримки повного розрахунку зменшивши її з 136751 гривні до 40000 гривень.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, на підставі п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 червня 2025 року, слід змінити, стягнувши з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 40000, 00 грн
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Лунгул Людмили Анатоліївни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" – задовольнити частково.
Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 червня 2025 року – змінити в частині розміру стягненої суми середнього заробітку за час затримки повного розрахунку зменшивши її з 136751 гривні до 40000 гривень. 
В решті рішення залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

В.А. Коновалова