П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/26059/25	

Перша інстанція: суддя Завальнюк І.В.,
повний текст судового рішення
складено 16.10.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Джабурія О.В.
суддів - Вербицької Н.В.
- Кравченка К.В.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, -
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

01 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, якому просив суд :
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №951060860955 від 04.04.2025 р.; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перевести ОСОБА_1 з 20.03.2025 на пенсію за віком відповідно пунктів 10 і 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII та ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.93 №3723-ХІІ, зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи: з 25.12.1981 по 15.04.1984 роки на посаді секретаря комітету комсомолу Технічного училища-1 м. Одеси, з 16.04.1984 по 25.11.1984 роки завідуючим сектором по роботі з молоддю, торгівлі та сфери обслуговування обкому ЛКСМ України, з 26.11.1984 по 25.11.1987 роки інструктором відділу робітничої молоді в ЦК ЛКСМ України, з 25.11.1987 по 21.03.1989 роки завідуючим сектором по роботи з молоддю, торгівлі та сфери обслуговування в ЦК ЛКСМ України.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 20.03.2025 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про перерахування пенсії для переводу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». 24.04.2025 року позивачем було отримано лист Головного управління Пенсійного фонду України №951060860955 від 04.04.2025 р. із відмовою у перерахунку пенсії у зв`язку із недостатністю стажу державної служби. Позивач вважає рішення про відмову у перерахунку пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №951060860955 від 04.04.2025 р., протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Так, відмова ґрунтувалась на тому, що заявник не має необхідного 10-ти річного стажу державної служби на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» (01.05.2016) на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Відповідно до розрахунку стажу ОСОБА_1 , загальний страховий стаж позивача становить 48 років 7 місяців 22 дня. За результатами розгляду документів доданих до заяви Позивача від 20.03.2025 року, стаж державної служби становить 8 років 5 місяців 21 день. Які конкретно періоди державної служби не зараховані відповідачем, оскаржуване рішення не містить. Водночас, до стажу державної служби зараховано період роботи з 06.08.1992 по 11.05.1993 роки на посаді завідуючого організаційним відділом, та періоди роботи з 15.07.2008 по 28.02.2011, з 01.04.2011 по 01.05.2016 на посаді виконуючого обов`язки начальника відділення. Позивач вважає, що вважаємо, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було противно не зараховано до розрахунку стажу державної служби записи про наступні періоди його роботи: 3 25.12.1981 по 15.04.1984 роки на посаді секретаря комітету комсомолу Технічного училища-1 м. Одеси, з 16.04.1984 по 25.11.1984 роки завідуючим сектором по роботі з молоддю, торгівлі та сферою обслуговування обкому ЛКСМ України, з 26.11.1984 по 25.11.1987 роки інструктором відділу робітничої молоді в ЦК ЛКСМ України, з 25.11.1987 по 21.03.1989 роки завідуючим сектором по роботи з молоддю, торгівлі та сфери обслуговування в ЦК ЛКСМ України. Трудова книжка позивача містить усі необхідні записи та підтверджує роботу позивача у оскаржений період. Тобто, позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться всі відповідні записи про спірний період роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства. Крім того, записи про кожний із незарахованих періодів підтверджується архівними довідками №4427/06-20 від 11.06.2025 р., виданої Державним архівом Одеської області, а також №139/07.1-04 від 25.06.2025 р., виданої Центральним Державним архівом ГОУ.
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, в обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що згідно з пунктами 10 і 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993р. № 3723 «Про державну службу» з 01.05.2016 року мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015р. № 889-VIII «Про Державну службу»: - обіймали посади державної служби та мали не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723 та актами Кабінету міністрів України; - мали не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723 та актами Кабінету міністрів України, незалежно від факту роботи на державній службі станом на 01.05.2016. Основним критерієм, який визначає підстави для зарахування того чи іншого періоду роботи особи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723 — ХІІ, є встановлення згідно з посадою, яка обіймається, відповідного рангу. За результатами розгляду документів доданих до заяви cтаж державної служби становить 8 років 5 місяців 21 день. До стажу державної служби зараховано період роботи з 06.08.1992 по 11.05.1993 на посаді завідуючого організаційним відділом та періоди роботи з 15.07.2008 по 28.02.2011, з 01.04.2011 по 01.05.2016 на посаді виконуючого обов`язки начальника відділення. Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Одеській області прийнято рішення № 951060860955 від 04.04.2025 про відмову у перерахунку пенсії щодо переходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про Державну службу» у зв`язку з відсутністю 10 років стажу державної служби станом на 01.05.2016.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення - задоволений. Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у перерахунку пенсії № 951060860955 від 04.04.2025 р. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перевести ОСОБА_1 з 20.03.2025 на пенсію за віком відповідно пунктів 10 і 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII та ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.93 №3723-ХІІ, зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи: з 25.12.1981 по 15.04.1984 роки на посаді секретаря комітету комсомолу Технічного училища-1 м. Одеси; з 16.04.1984 по 25.11.1984 роки завідуючим сектором по роботі з молоддю, торгівлі та сфери обслуговування обкому ЛКСМ України; з 26.11.1984 по 25.11.1987 роки інструктором відділу робітничої молоді в ЦК ЛКСМ України; з 25.11.1987 по 21.03.1989 роки завідуючим сектором по роботи з молоддю, торгівлі та сфери обслуговування в ЦК ЛКСМ України. Стягнуто з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять грн. 20 коп.).
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, апелянтом посилався на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

20.03.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про перерахування пенсії для переводу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ. Рішенням від 04.04.2025 № 951060860955 ГУ ПФУ в Одеській області відмовило позивачу у перерахунку пенсії щодо переходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про Державну службу» у зв`язку з відсутністю 10 років стажу державної служби станом на 01.05.2016.
Позивач вважає, що Головне управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було противно не зараховано до розрахунку стажу державної служби записи про періоди його роботи згідно трудової книжки, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
01 травня 2016 року набув чинності Закон України №889-VIII, згідно ч.2 Прикінцевих та перехідних положень якого визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон №3723-ХІІ, крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у п.п.10 і 12 цього розділу.
Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону №3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
До досягнення віку, встановленого першим реченням ч. 1 цієї статті, право на пенсію за віком мають державні службовці - чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 61 рік - які народилися з 01 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року.
Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз.1 ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Тобто до 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом №889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:
а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;
б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01 травня 2016 року, відповідно до ст. 90 Закону №889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ.
Так, відповідно до п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно п.12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст. 37 Закону №3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, судова колегія доходить висновку, після 01 травня 2016 року зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII, та мають передбачені ч.1 ст. 37 Закону №3723-ХІІ вік і страховий стаж.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2018 року у зразковій справі №822/524/18.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу було недостатність стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби та те, що на день набрання чинності Закону України «Про державну службу» №889-VIII позивач не займав посаду, віднесену до відповідних категорій посад державних службовців.
Так, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області не зараховано до розрахунку стажу державної служби записи про наступні періоди його роботи: з 25.12.1981 по 15.04.1984 роки на посаді секретаря комітету комсомолу Технічного училища-1 м. Одеси, з 16.04.1984 по 25.11.1984 роки завідуючим сектором по роботі з молоддю, торгівлі та сферою обслуговування обкому ЛКСМ України, з 26.11.1984 по 25.11.1987 роки інструктором відділу робітничої молоді в ЦК ЛКСМ України, з 25.11.1987 по 21.03.1989 роки завідуючим сектором по роботи з молоддю, торгівлі та сфери обслуговування в ЦК ЛКСМ України.
З цього приводу колегія суддів зазначає.
Відповідно до пункту 3 Порядку №283 до стажу державної служби включається час роботи в організаціях, передбачених абзацом 4 пункту 3 Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1993 №1049 (далі - Положення №1049).
В свою чергу, абзацом 4 пункту 3 Положення №1049 встановлено, що до стажу роботи, який надає право на одержання надбавки за вислугу років, зараховується стаж роботи в організаціях (крім роботи у кооперативних та інших громадських організаціях), передбачених статтею 118 Кодексу законів про працю України.
Водночас, статтею 118 Кодексу законів про працю України передбачені партійні, комсомольські та профспілкові організації.
Згідно роз`яснень Міністерства юстиції України від 03 червня 1994 року №4-5-1156, погоджених з Кабінетом Міністрів України, до стажу державної служби зараховують період роботи в цих органах лише на виборних та відповідальних посадах до припинення дії статті 6 Конституції УРСР і внесення змін до статті 7 Конституції УРСР (до 24 жовтня 1990 року). Відповідальною вважається посада, прийняття на яку здійснювалось колегіальним органом (рішення, бюро, комітету, постановою конференції, зборів) партійних, профспілкових, комсомольських організацій.
Таким чином, наведене законодавство передбачає зарахування стажу роботи в партійних організаціях до стажу державного службовця особам, які працювали на виборних та відповідальних посадах в органах до 24 жовтня 1990 року.
Так, згідно записів трудової книжки, а також архівних довідок №4427/06-20 від 11.06.2025 р., виданої Державним архівом Одеської області та №139/07.1-04 від 25.06.2025 р., виданої Центральним Державним архівом ГОУ, позивач:
- з 25.12.1981 р. був затверджений на посаді секретаря комітету комсомолу Технічного училища-1 м. Одеси (протокол бюро Комітету ЛКСМ України ЧМП, м. Одеса від 24.12.1981 №1), де працював по 15.04.1984 р.;
- з 16.04.1984 р. був призначений завідуючим сектором по роботі з молоддю, торгівлі та сферою обслуговування обкому ЛКСМ України (протокол бюро Комітету ЛКСМ України ЧМП, м. Одеса від 26.04.1984 р.), яку обіймав по 25.11.1984 р.;
- з 26.11.1984 р. був затверджений інструктором відділу робітничої молоді в ЦК ЛКСМ України (протокол №53, питання 1 засідання секретаріату ЦК ЛКСМ України), де працював по 25.11.1987 р.;
- з 25.11.1987 р. був затверджений на посаду завідуючим сектором по роботи з молоддю, торгівлі та сфери обслуговування в ЦК ЛКСМ України (протокол №16, питання 5 засідання секретаріату ЦК ЛКСМ України), яку обіймав по 21.03.1989 р.
Отже, як правильно зазначено судом першої інстанції посади, які обіймав позивач, відносяться до відповідальних посад, оскільки призначення на таку приймалось колегіальним органом (постановою бюро) комсомольської організацій.
Враховуючи, спосіб призначення позивача на вищезазначені посади, а саме затвердження за рішенням колегіального органу, такі також відноситься до відповідальних, а отже повинні бути включені до стажу державної служби.
Таким чином, позивач має необхідний страховий стаж роботи, та має не менш як 20 років стажу державної служби, і тому він набув права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ на підставі п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII, відповідно, відмова відповідача у переведенні (призначенні) йому пенсії згідно ст. 37 Закону №3723-ХІІ є протиправною.
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.В. Джабурія	
Судді	  	К.В. Кравченко   Н.В. Вербицька