ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/2876/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.,
за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,
представників учасників справи:  
Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Логістика" - Тучіної О. В.,
Товариства з обмеженою відповідальністю "Ламбер Девелопмент" - Трегуб О.А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ламбер Девелопмент"
на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 
(суддя Полякова К. В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2025
(судді Мальченко А. О., Тищенко А. І., Михальська Ю. Б.)
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Логістика"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ламбер Девелопмент",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , 
про витребування майна з чужого незаконного володіння.
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Полірем-Логістика" (далі - позивач, ТОВ "Полірем-Логістика") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ламбер Девелопмент" (далі - відповідач, скаржник, ТОВ "Ламбер Девелопмент"), в якій просило витребувати майно із чужого незаконного володіння відповідача, а саме: будівлю складу мокрого зберігання вапна (літ. "Г"), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 585583580000, загальною площею 735,0 м^2 з усіма складовими, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бутлерова Академіка, буд.  8; рухоме майно із чужого незаконного володіння відповідача, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 585583580000), за переліком майна, зазначеного у постанові Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/3496/17, а саме: залізничне полотно (240 метрів) у кількості 1 одиниця; складський модуль для приймання, відвантаження, зберігання, відвантаження сипучих матеріалів у кількості 1 одиниця; лінію для виробництва і фасування сухих будівельних сумішей потужністю 20 т/г у кількості 1 одиниця; складський модуль для зберігання тарованих будівельних матеріалів у кількості 1 одиниця; ворота на 3-ю площадку у кількості 1 одиниця; монтаж вузла обліку електроенергії у кількості 1 одиниця; щит ЩСУ у кількості 4 одиниці; компресор СБ4/С-100 у кількості 1 одиниця; кран 5 ТГ ТУ24-9-197-71 у кількості 1 одиниця; лебідка ЛМ-3,2 у кількості 1 одиниця; трансформатор Ш0/5 у кількості 2 одиниці.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами 
2.1. ТОВ "Полірем-Логістика" як продавець та ТОВ "Полірем Київ" як покупець 27.02.2015 уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач передає (продає), а ТОВ "Полірем Київ" приймає у власність (купує) належне ТОВ "Полірем-Логістика" на праві приватної власності таке майно: будівля складу мокрого зберігання вапна (літ. "Г") загальною площею 735 м^2, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бутлерова Академіка, буд. 8, та 309 одиниць основних засобів згідно з додатком № 1 до цього договору.
2.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 21.02.2019 у справі № 910/2030/18 визнав недійсним договір купівлі-продажу від 27.02.2015, укладений ТОВ "Полірем-Логістика" та ТОВ "Полірем Київ", а постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 у справі №  910/3496/17 витребував із чужого незаконного володіння - Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВ-РЄА" (далі - ТОВ "ТОВ-РЄА") одержане за договором купівлі-продажу від 23.06.2015 майно, до складу якого входить майно, оспорюване у справі №  910/2876/24. 
2.3. У подальшому внаслідок вчинення ряду правочинів частина спірного нерухомого майна (будівля складу мокрого зберігання вапна (літ. "Г"), залізничне полотно (240 метрів)) перейшла у власність ТОВ "Ламбер Девелопмент" не від позивача безпосередньо, а від інших осіб.
2.4. Так, 12.02.2021 проведено електронні торги в межах виконавчого провадження №  63818431 із примусового виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 01.10.2020 у цивільній справі №  361/4216/20 відносно боржника ОСОБА_1 , стягувачем у якому є громадянин ОСОБА_2 . За результатами електронних торгів із продажу 1/2 частки спірної будівлі складу мокрого зберігання вапна переможцем визнано відповідача, внаслідок чого 17.02.2021 відповідач набув у власність по 1/2 частки спірного нерухомого майна, а саме: будівлі складу мокрого зберігання вапна загальною площею 735 м^2 із реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 585583580000, яка складається з будівлі складу мокрого зберігання вапна загальною площею 313 м^2 (літ. "Г"); резервуарів загальною площею 305,0 м^2; рампи загальною площею 116,1 м^2, що раніше належала ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 28.05.2020.
2.5. За результатами проведення торгів 01.09.2022 ТОВ "Ламбер Девелопмент" (покупець) та ОСОБА_1 (продавець) уклали договір купівлі-продажу № 01-09/22 про продаж спірного залізничного полотна (240 метрів). 
2.6. Звертаючись із позовом у цій справі, ТОВ "Полірем-Логістика" вказувало на те, що оскільки спірне майно вибуло з його володіння поза його волею на підставі недійсного договору, а рішення суду про витребування цього майно від ТОВ "ТОВ-РЄА" не виконано, то є підстави для витребування майна у останнього його набувача, яким наразі є відповідач. 
3. Короткий зміст судових рішень
3.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 20.02.2025 позовні вимоги задовольнив частково; витребував майно позивача із чужого незаконного володіння ТОВ "Ламбер Девелопмент", а саме будівлю складу мокрого зберігання вапна (літ. "Г"), з усіма складовими та рухоме майно - залізничне полотно; стягнув з ТОВ "Ламбер Девелопмент" на користь позивача 18 924,66 грн витрат зі сплати судового збору; у задоволенні решти позовних вимог (витребування решти рухомого майна) - відмовив.
3.2. Мотивував рішення тим, що, враховуючи обставини, встановлені судовими рішеннями у справах № 910/2030/18, № 910/3496/17, які є преюдиційними у відповідності до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), наявні підстави для задоволення позову про витребування на користь ТОВ "Полірем-Логістика" у ТОВ "ТОВ-РЄА" спірного нерухомого майна, що на час розгляду справи перебуває у відповідача.
3.3. Урахував, що відповідач стверджував про добросовісність набуття ним у власність спірного нерухомого майна, оскільки це майно було придбане ним на публічних торгах. Разом із цим виснував, що питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.
3.4. Так, за висновком суду, відповідач мав право та можливість ознайомитися з судовими рішеннями у справі № 910/2030/18 та у справі № 910/3496/17 в Єдиному державному реєстрі судових рішень із розгляду спору щодо витребування спірного нерухомого та рухомого майна на користь ТОВ "Полірем-Логістика".
3.5. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо витребування із чужого незаконного володіння відповідача спірного нерухомого майна та залізничного полотна (240 метрів).
3.6. Постановою від 18.09.2025 Північний апеляційний господарський суд рішення суду першої інстанції залишив без змін.
3.7. Оцінюючи факт добросовісності набуття відповідачем спірного майна у власність, суд апеляційної інстанції вказав на те, що сукупність дій, які вчинив відповідач та ОСОБА_1 як засновник ТОВ "Ламбер Девелопмент" вказують на їх обізнаність про приналежність майна позивачу. У подальшому ОСОБА_1 ініціював судовий розгляд та продаж майна відповідачу, в результаті чого майно, яким володів ОСОБА_1 , перейшло у володіння Товариства засновником якого він є не в результаті правочину, а за наслідком виконавчого провадження та продажу цього майна на прилюдних торгах, що вказує на намагання сторін надати своїм діям статусу законності. Однак, за своєю суттю такі дії залишаються далекими від добросовісного набуття майна.
3.8. За висновком суду безпідставними є також і доводи відповідача про те, що відповідач позбавлений можливості компенсувати збитки, сплачені ним для придбання спірного майна. Навпаки, ТОВ "Ламбер Девелопмент" може звернутись до суду у тому числі до свого засновника ОСОБА_1 із вимогою про компенсацію майнової шкоди, завданої його діями. Наявність чи відсутність договірних відносин між ними не має жодного правового значення.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
4.1. ТОВ "Ламбер Девелопмент" подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2025, в якій просить їх скасувати в частині задоволення позовних вимог - у цій частині справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині позовних вимог оскаржувані судові рішення залишити без змін.
4.2. У касаційній скарзі скаржник зазначив, що звертається до Верховного Суду з підстав, визначених у частині другій статті 287 ГПК України у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 цієї частини статті.
4.3. Скаржник стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, а саме: статті 2, 13, 76-80, 86, 236, 237 ГПК України, внаслідок чого неправильно встановили фактичні обставини справи та неправильно застосували норми матеріального права - пункт 6 частини першої статті 3, статті 13, частини першої статті 387, частини першої статті 388, пункту 2 частини другої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" щодо питання добросовісності відповідача як власника майна, придбаного у порядку, встановленому для виконання судових рішень, без урахування висновків про їх застосування, що викладені у постановах Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 923/1137/21, від 25.06.2025 у справі №  638/17112/21, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі №  610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 02.11.2021 у справі №  925/1351/19.
4.4. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, ТОВ "Ламбер Девелопмент" зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права - пункт 6 частини першої статті 3, статті 13 ЦК України у системному взаємозв`язку із положеннями частини першої статті 377 ЦК України, пунктів 1, 2 частини другої статті 388 ЦК України щодо добросовісності/недобросовісності позивача, а також порушили статті 2, 7 ГПК України щодо рівності перед законом і судом. 
4.5. На думку скаржника, суд апеляційної інстанції через неправильне встановлення фактичних обставин справи та незастосування (неправильне застосування) статті 661 ЦК України дійшов помилкового висновку щодо можливості компенсації ТОВ "Ламбер Девелопмент" завданих збитків у зв`язку із витребуванням у нього спірного майна за відсутності висновку Верховного Суду про застосування статті 661 ЦК України у подібних правовідносинах. Водночас відповідач також зауважує, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 187 ЦК України та частину четверту статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", внаслідок чого дійшли безпідставного висновку про можливість витребування у нього оспорюваного залізничного полотна як рухомої речі за відсутності висновку Верховного Суду про застосування наведених норм у подібних правовідносинах та з подібного питання. 
4.6. ТОВ "Ламбер Девелопмент" зазначає, що суд першої інстанції неповно та не об`єктивно дослідив наведені скаржником докази у справі, а суд апеляційної інстанції дійшов висновків на припущеннях неіснуючих обставин за відсутності будь-яких доказів на їх підтвердження, зокрема щодо того, що ОСОБА_1 є засновником/учасником відповідача. 
5. Позиція інших учасників справи
5.1. У відзиві позивач проти задоволення касаційної скарги заперечив та просив судові рішення залишити без змін. Зазначав, що суди повно та всебічно розглянули спір у цій справі та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування спірного майна у відповідача як недобросовісного набувача. Вказував, що технічна помилка суду апеляційної інстанції не призвела до помилкових висновків про задоволення позову, оскільки матеріали справи містять і інші докази того, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем майна.
5.2. У судовому засіданні представниця позивача доводи, викладені у відзиві підтримала. Звертала увагу, що майно вибуло із власності позивача поза його волею, що підтверджено рішеннями судів у справах № 910/2030/18 та №  910/3496/17, однак рішення у справі №  910/3496/17 про витребування майна на свою користь позивач так і не зміг виконати через обставини перепродажу цього майна третім особам. Наголошувала, що протоколи судових засідань, наявні в матеріалах справи свідчать про те, що суди у цій справі повно та всебічно розглянули спір та дійшли обґрунтованого висновку про недобросовісність відповідача, який отримав спірне майно у власність, достеменно знаючи про наявність судових спорів з приводу цього майна, оскільки представник відповідача був засновником ТОВ "ТОВ-РЄА".
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідачку, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.
6.2. Право власності на майно набувається учасниками цивільних відносин на підставах, що не заборонені законом.
6.3. За статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
6.4. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача регулює стаття 388 ЦК України, відповідно до норми якої:
- якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша цієї статті);
- майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга цієї статті);
- якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя цієї статті). 
6.5. Здійснюючи аналіз вказаної вище норми матеріального права, Велика Палата Верховного Суду, Верховний Суд неодноразово висновували, що у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих доказів. Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).
6.6. У справі, що розглядається, обставини вибуття майна у власника (позивача) поза його волею не оспорюються за наявності судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання недійсним договору купівлі-продажу цього майна.
6.7. Натомість визначальною обставиною у цій справі є те, що спірне майно було придбане відповідачем за результатами торгів у межах виконавчого провадження на виконання судового рішення.
6.8. Законом передбачено захист прав добросовісних набувачів у разі придбання ними майна у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Саме законодавець визначив це безумовним правилом, закріпивши його у частині другій статті 388 ЦК України. Установлене цієї нормою "обмеження віндикації" ґрунтується на авторитеті держави і суду, рішення якого як найважливіший акт правосуддя є обов`язковим до виконання на всій території України (див. статтю 124 Основного Закону України; принцип "res judicata").
6.9. Отже, з огляду на спірні правовідносини, у цьому випадку витребування спірного майна на підставі статті 388 ЦК України є можливими лише у разі доведення позивачем того, що відповідач є недобросовісним набувачем спірного майна. 
6.10. Добросовісність та недобросовісність характеризують насамперед ступінь обізнаності набувача про правомірність набуття майна в особи, яка немає права на його відчуження. Водночас такі категорії, як "добросовісність", яка належить до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), а також недобросовісність не можуть тлумачитися або застосовуватися формально, ґрунтуватися на припущеннях. 
6.11. Добросовісність набувача презюмується, тобто набувач буде вважатися добросовісним доки не буде доведено протилежне. Добросовісність дій набувача визначається судом у кожному конкретному випадку.
6.12. У постанові від 18.09.2025 у cправі № 922/82/20 Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду акцентував увагу на тому, що поширеним є підхід, відповідно до якого добросовісним набувачем є особа, яка в момент набуття майна не знала і не могла знати, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Натомість недобросовісний набувач на момент відчуження спірного майна достеменно знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження немає права.
6.13. Основними критеріями, які визначають добросовісність/недобросовісність набувача майна є такі категорії, як "знав/не знав", "міг знати/не міг знати".
6.14. За загальним правилом, під поняттям "знав" необхідно розуміти не лише безпосередню обізнаність особи в тому, що вона набуває майно в суб`єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Що ж до поняття "міг знати", то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але, проявивши принаймні розумну обачність, міг знати про це. 
6.15. Саме об`єктивні характеристики предмета торгів можуть враховуватися при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача у випадку придбання майна на торгах (наприклад, якщо на майні були нанесені стійкі знаки щодо заборони відчуження чи наявності прав третіх осіб, якщо ознака випливає з самого певного місцезнаходження земельної ділянки, як із землями водного фонду тощо). Юридичні характеристики - приналежність майна тому чи іншому суб`єкту, встановлення заборон на його відчуження тощо - не є такими об`єктивними характеристиками відповідного майна, які можна було б встановити при зовнішньому його огляді й відповідним чином врахувати. Тим більш, якщо жодної інформації щодо заборони продажу майна не існує; майно реалізується в порядку, встановленому для виконання судових рішень.
6.16. Водночас перевірити відсутність заборон та обмежень можуть саме державний виконавець та організатор торгів, а не їх учасник, який до того ж не має відповідних можливостей (зокрема, не має права знайомитися з матеріалами виконавчого провадження тощо). 
6.17. Особа при купівлі майна має діяти обачно. Однак проста необачність не може виключати добросовісності особи, яка набуває майно через процедури, покликані упевнити її в правомірності відчуження. Торги в порядку виконання судового рішення якраз і належать до числа таких процедур. Наслідки від помилок державних органів не можуть перекладатися на приватних осіб і безумовно свідчити про недобросовісність особи, яка придбала майно на торгах. Інший підхід нівелював би принцип правової визначеності та стабільності цивільного обороту, ставлячи добросовісного учасника обігу в залежність від дій організаторів торгів, які не перебувають під його контролем, та покладав би невиправданий тягар на такого учасника. 
6.18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі №  925/1351/19 виснувала, що при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна необхідно враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та "юридичне очищення" майна, придбаного у такий спосіб. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а тому втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
6.19. До подібного висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.06.2025 у справі №  638/17112/21. Так, колегія суддів зазначила, що завдяки "віндикаційному імунітету", який передбачений парламентом для майна, проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення, досягається охорона прав добросовісної особи, яка набула майно, що було відчужене чи передане на виконання судового рішення, і стабільність цивільного обороту. Якщо майно продається чи передається на виконання судового рішення, то таке рішення набрало законної сили. Виконання судового рішення відбувається відповідно до закону про виконавче провадження. Відчужувачем є не власник майна (оскільки майно продається не по волі власника), а особа, уповноважена державою, виконавець. Саме тому публічна складова відчуження (передання) майна власника має вирішальне значення і свідчить про те, що існують підстави для такого відчуження (передання), та, як наслідок, є підстави для набуття права власності на майно, відчужене чи передане в процесі виконання судового рішення.
6.20. Отже законодавець у частині другій статті 388 ЦК України, яка регулює інститут віндикації, закріпив норму, яка містить заборону на витребування майна, проданого на електронних торгах на виконання судових рішень, від добросовісного набувача. 
6.21. Тож, як вже зазначалось, єдиним можливим механізмом відновлення порушених прав, за захистом яких звернувся позивач у цьому випадку, є витребування такого майна, однак за умови доведеності недобросовісності набувача. За загальними правилами розподілу обов`язку доказування у господарському процесі обов`язок доказування недобросовісності набувача такого майна покладається на позивача.
6.22. У свою чергу суд оцінює надані стороною доводи з урахуванням вимог статей 13, 73, 74, 76 ГПК України.
6.23. За змістом частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
6.24. Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, що виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
6.25. При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
6.26. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 зазначеного Кодексу).
6.27. Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
6.28. У пунктах 1-3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
6.29. Відповідно ж до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.30. Оцінюючи факт добросовісності набуття відповідачем спірного майна у власність, суд апеляційної інстанції вказав на те, що сукупність дій, які вчинив відповідач та ОСОБА_1 як засновник ТОВ "Ламбер Девелопмент" вказують на їх обізнаність про приналежність майна позивачу. У подальшому ОСОБА_1 було ініційовано судовий розгляд та продаж майна відповідачу, в результаті чого, майно, яким володів ОСОБА_1 перейшло у володіння ТОВ "Ламбер Девелопмент" засновником якого він є не в результаті правочину, а за наслідком виконавчого провадження та продажу цього майна на прилюдних торгах, що свідчить про їх недобросовісність.
6.31. Втім, у порушення приписів статей 236, 237 ГПК України, суд апеляційної інстанції не вказав, на підставі яких саме доказів, наданих сторонами, він виснував про те, що ОСОБА_1 є чи був засновником ТОВ "Ламбер Девелопмент", натомість матеріали справи таких доказів також не містять. Отже, висновки суду про недобросовісність відповідача не ґрунтуються на належно встановлених фактичних даних, які мають суттєве значення для вирішення цієї справи.
6.32. Тож доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при з`ясуванні обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів визнає обґрунтованими.
6.33. Водночас колегія суддів також критично оцінює висновок суду першої інстанції про те, що відповідач мав право та можливість ознайомитися з судовими рішеннями у справі № 910/2030/18 та у справі № 910/3496/17 в Єдиному державному реєстрі судових рішень, як ознаку його недобросовісності, оскільки, по-перше, відповідач не був стороною цих судових проваджень і доказів його пов`язаності з відповідачами у згаданих справах суд не навів, а, по-друге, враховуючи, що майно було придбано відповідачем на прилюдних торгах, перевірити відсутність заборон та обмежень мав саме державний виконавець та організатор торгів, а не їх учасник, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.09.2025 у cправі № 922/82/20. 
6.34. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у справі, що розглядається, судові рішення вимогам статей 3, 236, 282 ГПК України не відповідають, оскільки суди не з`ясували належним чином обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, зокрема щодо добросовісності/недобросовісності набуття відповідачем спірного майна, які є визначальними для правильного вирішення спору. Разом з тим, сутність усунення вказаних вище порушень полягає у встановленні наявності чи відсутності певних обставин, що в свою чергу, спирається на дослідження та оцінку відповідних доказів, наданих сторонами по справі.
6.35. Враховуючи межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, які обмежують повноваження суду касаційної інстанції в частині здійснення додаткової оцінки доказів та встановлення обставин у справі, усунути вказані вище недоліки, допущені судами, не можливо без направлення справи на новий розгляд.
6.36. На підставі наведеного судові рішення у цій справі в частині задоволених позовних вимог підлягають скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції. Відтак касаційну скаргу слід задовольнити.
7. Висновки Верховного Суду
7.1. За змістом пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
7.2. Згідно із частиною третьою статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
7.3. За частиною четвертою цієї ж статті справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. 
7.4. Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що судові рішення у цій справі в частині задоволених позовних вимог скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення не переглядались.
8. Судові витрати
8.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ламбер Девелопмент" задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2025 у справі №  910/2876/24 в частині задоволених позовних вимог скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                          Л. Рогач

Судді                                                                                                    Г. Мачульський 

                                                                                                    Є. Краснов