Справа № 159/6868/25  Провадження №33/802/126/26 	Головуючий у 1 інстанції:Денисюк Т. В. 	
	Доповідач: Гапончук  В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
судді - Гапончука В.В.,
з участю
захисника – Кібальника В.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Кібальника В.П. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 січня 2026 року,
ВСТАНОВИВ
Вказаною постановою  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КпАП України та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі дві тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Визначено стягнути з ОСОБА_1  в дохід держави 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн. 60 коп. судового збору.
Згідно з постановою судді ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він повторно протягом року, а саме 19.09.2025 о 10.42 годині на автомобільній дорозі Р15 10 км, керував транспортним засобом марки «Opel Zefira» номерний знак НОМЕР_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням технічних засобів відеозапису за допомогою приладу Алкофор 507 №0109, результат тесту – 1,79 %. 
Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.9а ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 130 КпАП України.
У поданій апеляційній скарзі захисник, який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати оскаржену постанову в частині накладення адміністративного стягнення, та постановити нову постанову, якою застосувати аналогії ст. 69 КК України щодо призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено ч. 2 ст. 130 КпАП України. 
Апелянт зазначає, що в суді першої інстанції клопотав про застосування положень ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_1 більш м`якого стягнення, проте судом клопотання проігнороване та в постанові не наведено жодного належного мотиву з цього приводу.
За приписами ч. 6 ст. 294 КпАП України неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.
У судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду (а.с. 69). 
Тому, за наведених обставин, суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 , при цьому враховує, що інтереси останнього в судовому засіданні представляв захисник Кібальник В.П.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши захисника, доходжу наступного висновку.
Відповідно до приписів ч. 7 ст. 294 КпАП України, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
За положеннями статтей 245, 280 КпАП України при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
На переконання апеляційного суду вказаних вимог закону судом першої інстанції під час розгляду справи стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 130 КпАП України дотримано та вжито всіх заходів, передбачених КпАП України, для з`ясування питання, зокрема про наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КпАП України, а тому вказаний вище висновок суду є правильним і повністю відповідає вимогам ст. 280 КпАП України.
Разом з тим факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КпАП України, в апеляційній скарзі фактично не оспорюється, а тому висновок судді в цій частині апеляційним судом не перевіряється.
Вимоги апелянта про скасування рішення суду в частині накладення стягнення обґрунтовані тим, що судом першої інстанції безпідставно не перевірено доцільність та можливість застосування норм ст. 69 КК України при накладенні адміністративного стягнення на ОСОБА_1 .
Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника щодо можливості застосування положень ст. 69 КК України та про необхідність призначення ОСОБА_1 більш м`якого покарання, ніж передбаченого санкцією ч. 2 ст. 130 КпАП України, апеляційний суд зазначає наступне.
Санкція ч. 2 ст. 130 КпАП України передбачає стягнення у виді штрафу на водіїв у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого або адміністративний арешт на строк десять діб з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого і на інших осіб - накладення штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого або адміністративний арешт на строк десять діб з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.
Отже, санкція ч. 2 ст. 130 КпАП України є безальтернативною в частині накладення на водіїв стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк, що позбавляє суд можливості накласти стягнення без позбавлення права керування транспортними засобами.
При цьому, положеннями КпАП України не передбачено можливості накладення адміністративного стягнення нижче від найнижчої межі, визначеної в санкції певної норми, або ненакладення одного з видів стягнень, передбаченого санкцією відповідної норми як обов`язкового.
Наведений вище підхід відповідає п. 28Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», в якому з урахуванням наведеного вище нормативного регулювання, закріпленого в КпАП України, визначено, що судам за правилами КпАП України основні й додаткові стягнення слід застосовувати в межах санкцій відповідних норм.
Більш того, законодавчо заборонено, починаючи з 17.03.2021 року, визнання таких правопорушень малозначними та передачу матеріалів справи на розгляд трудовому колективу чи громадській організації, військовій частині (ч. 1 ст. 21 та примітка до ст. 22 КпАП України).
У рішенні по справі О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства від 29.06.2007 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи користується автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізує своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Оскарженою постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КпАП України, тобто за порушення вимог п.2.9а Правил дорожнього руху України.
Вчинення діянь, які кваліфікуються в національному законодавстві за ч. 2 ст. 130 КпАП України, є одним з найбільш тяжкими порушеннями у сфері безпеки дорожнього руху.
Тяжкість стягнення обумовлена саме високим ступенем суспільної шкоди, яка завдається такими діяннями і водій ОСОБА_1 , вчиняючи вже не вперше адміністративне правопорушення за ст. 130 КпАП України, повинен був це розуміти.
Зважаючи на наведене, суд не вправі при визнанні особи винуватою за ст. 130 КпАП України, призначити інше покарання, ніж передбачене санкцією, або ж перейти до іншого виду стягнення чи звільнити від стягнення, оскільки Законом України встановлена пряма заборона застосування пом`якшення стягнення чи звільнення від стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена постанова - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КпАП України,
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу захисника Кібальника Володимира Павловича в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності,  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а постанову судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 січня 2026 року стосовно  ОСОБА_1  - без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського 
апеляційного суду        В.В. Гапончук