Єдиний унікальний номер №538/1282/25
Провадження №2/538/45/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 року м.Лохвиця

Лохвицький районний суд Полтавської області в складі: 
головуючої судді – Кунець М.Г., 
секретар судового засідання – Петрова С.О.,
номер справи 538/1282/25,
за участю учасників справи:
позивача - ОСОБА_1 ,
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Лохвиця позовну заяву  ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Перша лохвицька державна нотаріальна контора (місцезнаходження: вул.Гоголя, 10, м.Лохвиця Миргородського району Полтавської області) про визнання права власності.
Суд 
в с т а н о в и в:
Зміст позовних вимог позивача. 

До Лохвицького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява  ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_3 (далі-відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 (далі-третя особа), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Перша лохвицька державна нотаріальна контора про визнання права власності. 

У позовній заяві позивач просить: 
Визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , яке складається із жилого будинку (А-1) з допоміжними господарчими побудовами: сарай (Б), сарай (В), погріб (Г), огорожа (№ 1), колодязь (№ 2), що належала на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та успадкована після її смерті ОСОБА_3 на підставі заповіту.

Обґрунтування позовних вимог 

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на таке. 

З 06 листопада 1975 року по 21 грудня 2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . За час перебування в шлюбі, ними було придбано жилий будинок в АДРЕСА_3 .
28 грудня 2007 року позивач сплатив колишній дружині 5 000 грн. за 1/2 частку в спільному майні подружжя, а саме за домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , про що того ж дня, ОСОБА_2 власноруч написала про отримання від ОСОБА_1 коштів та відсутність майнових претензій.
З часу отримання грошей, ОСОБА_2 не мала жодних питань та претензій щодо спільно придбаного майна, проживала окремо.
21 липня 2009 року позивач ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_2 . 
Подружжя проживало в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3 (наразі Лохвицька міська громада Мирогородського району Полтавської області).
За період шлюбу, позивач та ОСОБА_2 значно поліпшили, за спільні сімейні кошти, як житловий будинок, так і допоміжні господарчі побудови: два сараї, погріб, повністю демонтували стару огорожу та поставили нову, поліпшили колодязь.
Маючи намір продати домоволодіння, позивач звернувся до нотаріальної контори для оформлення договору купівлі-продажу, де з`ясувалося, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла та залишила заповіт, яким все своє майно заповіла донці ОСОБА_3 відповідачці у справі.
Позаяк, відсутній нотаріально посвідчений договір про розділ майна подружжя, то позивач вважав, що ОСОБА_3 успадкувала 1/2 частину домоволодіння за заповітом після смерті своєї матері.
Позивач неодноразово намагався в досудовому порядку врегулювати з донькою це питання, зокрема, щоб вона надала згоду на продаж її частини (обіцявши виплатити їй частину коштів за це майно), одначе відповідачка категорично відмовилася, що й стало підставою для звернення до суду.

Процесуальні дії у справі та клопотання, заяви учасників справи

14 липня 2025 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху на надано позивачу термін для доплати судового збору у розмірі 211, 20 грн.
Ухвалою суду від 25 липня 2025 року позовна зава прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 
19 листопада 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у цій справі та призначено судовий розгляд.
До того ж, ухвалою суду від 19 листопада 2025 року витребувано з Першої лохвицької державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, яка заведена 27 вересня 2022 року за № 93/2022, після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
02 грудня 2025 року на адресу суду з Першої лохвицької державної нотаріальної контори надійшли матеріали спадкової справи, яка заведена після смерті ОСОБА_2 .
Відповідачка повторно в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи.
Відзиву на позов та доказів, що підтверджують обставини на яких грунтуються заперечення відповідача, остання до суду не подавала. 
Про розгляд справи ОСОБА_3 повідомлена, шляхом отримання під особистий підпис 09.10.2025 копії позовної заяви з додатками (а.с. 66). 
До того ж, судові повістки, направлені на адресу зареєстрованого місця проживання відповідачки з викликами в судові засідання 11.09.2025, 22.10.2025, 19.11.2025, 11.12.2025, повернулися на адресу суду з відміткою пошти «Адресат відсутній».
Судова повістка про виклик у судове засідання 27.01.2026, вручена відповідачці 28.12.2025 під особистий підпис, що підтверджується повідомленням, яке повернулося на адресу суду 29.12.2025.
Крім того, відповідачка про розгляд судової справи повідомлялася шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Згідно вимог статті 128 ЦПК України відповідачка є такою, що належним чином повідомлена про розгляд справи, оскільки поштова кореспонденція неодноразово направлялася відповідачці за місцем її реєстрації. Заяв та клопотань до суду остання не направляла, відзиву не подавала, підстав для відкладення розгляду справи немає.
Представник третьої особи Перша лохвицька державна нотаріальна контора Полтавської області подала до суду клопотання, в якому просила розгляд справи проводити без її участі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просив суд їх задовольнити. Пояснив, що з 06 листопада 1975 року по 21 грудня 2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , матір`ю відповідачки ОСОБА_3 . За час перебування в шлюбі, ними було придбано жилий будинок в АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі – продажу від 12 листопада 1998 року, який він придбав у свого дядька. У 2000 році ОСОБА_2 , його колишня дружина, пішла проживати до своєї матері, покинувши його та цей будинок і з того часу більше в ньому не проживала. З 2002 року він став проживати у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 у вказаному домоволодінні, з якою 21 липня 2009 року вони уклали шлюб. 
За період шлюбу його із ОСОБА_2 вони значно поліпшили як жилий будинок, так і допоміжні господарчі побудови: два сараї, погріб, повністю демонтували стару огорожу та поставили нову, поліпшили колодязь. Тобто, всі ці поліпшення були зроблені за спільні сімейні кошти його та ОСОБА_2 .
Шлюб між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_2 було розірвано 21 грудня 2007 року.
28 грудня 2007 року він сплатив своїй колишній дружині ОСОБА_2 5 000 грн. за частку в спільному майні подружжя, зокрема будинок, що зазначений вище.
Цього ж дня, 28 грудня 2007 року, в приміщенні Погарщинської сільської ради в службовому кабінеті секретаря цієї ж сільської ради Миленко Л.А. за її присутності, ОСОБА_2 власноруч у присутності ще свідка ОСОБА_4 написала розписку, про те, що вона дійсно отримала від ОСОБА_1 5000 грн. та майнових претензій не має. Вказані кошти, ОСОБА_2 розділила між їхніми дітьми, зокрема сином та донькою, відповідачкою у справі, по 2000 грн. кожному, залишивши собі лише 1000 грн. Діти знали, що ці кошти, їхня мати, отримала від нього за частину зазначеного вище будинку.
У подальшому, після отримання коштів, ОСОБА_2 взагалі ніколи не претендувала на майно, за яке отримала кошти, фактично відмовившись від частини належного їй як співвласнику домоволодіння.
У минулому році він із дружиною вирішили продати домоволодіння та звернулися до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу. 
Проте з`ясувалося, що його колишня дружина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла, залишивши заповіт, де все майно заповіла їхній донці, відповідачці у справі, тому вважали, що 1/2 частка домоволодіння наразі успадкована донькою в порядку спадкування за заповітом після смерті матері.
Він неодноразово намагався в досудовому порядку врегулювати із донькою питання, зокрема, щоб вона надала згоду на продаж її частини (обіцяв виплатити частину коштів за це майно), але відповідачка категорично відмовилась, вказавши, що вона не буде писати відмову від спадщини, оскільки втратить право на все спадкове майно, хоча неодноразово зазначала, що не претендує на цей будинок. Однак, на багаторазові пояснення про те, що відмовлятися від спадщини не потрібно, потрібна лише згода на відчуження садиби, отримав категоричну відмову. 
Наразі через цю обставину відносини з донькою розладилися, вона відмовляється від будь-яких компромісів, хоча достеменно знає про те, що її матір у свій час отримала гроші за свою частку, близько двадцяти років до смерті прожила окремо від батька своїм життям.
Донька ніколи не приймала участі, а ні у володінні, чи користуванні домоволодінням в якості власника, не доглядала за ним, не несла жодних витрат на його утримання чи поліпшення.
Тому, враховуючи вказане, змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права власності зі сторони його рідної доньки ОСОБА_3 .
Поряд з цим зазначив, що спірне домоволодіння було придбане, коли відповідачка вже досягла повноліття, а наразі вона має свою сім`ю, проживає у власному будинку, тому цим позовом відсутнє втручання у її приватне життя чи позбавлення її житла.

Третя особа ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечила проти позовних вимог позивача, просила їх задовольнити. Пояснила, що з 2002 року стала проживати з позивачем у фактичних шлюбних відносинах, у вказаному домоволодінні. 21 липня 2009 року між ними з позивачем було укладено шлюб.
За весь час спільного проживання та перебування в шлюбі вони з позивачем разом значно поліпшили як жилий будинок, так і допоміжні господарчі побудови: два сараї, погріб, повністю демонтували стару огорожу та поставили нову, поліпшили колодязь. Ба більше, всі ці поліпшення були зроблені за спільні сімейні кошти її та ОСОБА_1 .
Вказала на те, що завжди підтримували доброзичливі відносини з відповідачкою ОСОБА_3 та її родиною – чоловіком та двома дітьми, які постійно відвідували сім`ю батька (позивача у справі), збиралися часто на сімейні свята, систематично отримували від позивача та неї різного роду допомогу: фінансову, продуктову тощо, так як мали таку можливість, оскільки тримали чимале господарство.
Одначе, з того часу, коли позивач попросив доньку згоду на реалізацію відчуження будинку, відносини між ними стали погіршуватись, поки не перейшли в конфлікт, зумовлений поведінкою відповідачки, а наразі зовсім припинились, тому іншого шляху, окрім як у судовому порядку визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння за позивачем, до якого ОСОБА_5 не має жодного відношення, а є лише формальним власником, через незнання законів та обставин, які склалися (якби ОСОБА_2 не померла, то питання надання від неї згоди було б вирішено дуже швидко) у позивача немає.
До того ж, зазначила, що відповідачка неодноразово стверджувала, що вона на цей будинок не претендує.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона працювала секретарем Погарщинської сільської ради та була свідком отримання ОСОБА_2 коштів при вирішенні питання щодо домоволодіння подружжя між нею та позивачем ОСОБА_1 .
Вказала, що дійсно в її службовому кабінеті за її присутності, ОСОБА_2 власноруч у присутності ще свідка ОСОБА_4 написала розписку, про те, що вона дійсно отримала від ОСОБА_1 5000 грн. та майнових претензій не мала. Зі слів ОСОБА_2 , їй стало відомо, що вказані кошти остання мала намір розділити між їхніми з позивачем дітьми, зокрема сином та донькою, відповідачкою у справі, по 2000 грн. кожному, залишивши собі лише 1000 грн. Діти знали, що ці кошти, їхня мати, отримала від батька за частину зазначеного будинку.
Крім того, зауважила, що дійсно помилково переконала позивача у достатності лише відібрання письмової розписки від колишньої дружини про відсутність майнових претензій щодо спільного майна та отримання коштів, через що, останній вважав, що він є повноцінним єдиним власником спірного майна, а тому понад сімнадцять років безперервно, відкрито, добросовісно володів садибою разом із дружиною ОСОБА_2 , і до моменту переоформлення права власності на спірне майно не знав та не міг знати про нікчемність укладеного договору з ОСОБА_2 .

Виклад обставин справи, встановлених судом.

Розглянувши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини цивільної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 06 листопада 1975 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.11.1975 (а.с.21).
У період перебування в шлюбі, подружжям був придбаний житловий будинок (А-1) з допоміжними господарчими побудовами: сарай (Б), сарай (В), погріб (Г), огорожа (№ 1), колодязь (№ 2), що знаходяться в селі Погарщина Лохвицького району Полтавської області, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 12 листопада 1998 року, укладеного між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) (а.с. 20).
21 грудня 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 21.12.2007 (а.с.22).
28 грудня 2007 року позивач ОСОБА_1 сплатив своїй колишній дружині ОСОБА_2 5 000 грн. за частку в спільному майні подружжя, зокрема будинок, що зазначений вище.
Цього ж дня, 28 грудня 2007 року, ОСОБА_2 власноруч у присутності свідка ОСОБА_4 написала розписку, де зазначено її ІПН, паспортні дані, місце проживання, про те, що вона дійсно отримала від ОСОБА_1 5000 грн. та майнових претензій не має (а.с.23).
Крім того, позивач ОСОБА_1 , 28 грудня 2007 року також написав розписку, де зазначено його ІПН, паспортні дані, місце проживання, про те, що він сплачує кошти ОСОБА_2 за належне їй майно в розмірі 5 000 грн. (а.с.24).
Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 13.05.2022 вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 25).
Із довідки від 07.09.2023 № 357/02-14, виданої Першою Лохвицькою державною нотаріальною конторою, вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , спадщину прийняла її дочка – ОСОБА_3 .
Спадкова справа після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 заведена 27.09.2022 за № 93/2022.
Єдиним спадкоємцем за законом та заповітом є дочка спадкодавці, ОСОБА_3 (а.с.37).
Із заповіту, що міститься у спадковій справі № 93/2022, складеного 02.03.2015 та посвідченого секретарем Токарівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області Кочергою В.І., вбачається, що ОСОБА_2 на випадок своєї смерті заповіла своїй дочці, ОСОБА_3 , повністю все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося (а.с.92).
Зі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.08.2023 вбачається, що відповідачці ОСОБА_3 видано це свідоцтво про спадщину на наступне майно- земельну ділянку розміром 1,6099 га, з кадастровим номером 5322685300:00:002:0116 наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Погарщинської сільської ради, Миргородського району Полтавської області (а.с. 112).
Із Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.08.2023 вбачається, що відповідачці ОСОБА_3 видано це свідоцтво про спадщину на наступне майно- земельну ділянку розміром 2,7099 га, з кадастровим номером 5322685300:00:002:0110 наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Погарщинської сільської ради, Миргородського району Полтавської області (зворотня сторона а.с. 112).
Із Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.08.2023 вбачається, що відповідачці ОСОБА_3 видано це свідоцтво про спадщину на наступне майно – недоотриманої в зв`язку зі смертю пенсії в розмірі 3 533, 68 грн., яка належала спадкодавцю на підставі Довідки, виданої Головним управлінням пенсійного фонду України в Полтавській області 04 липня 2023 року за № 1600-0401-8/50431 (а.с.113). 
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Щодо належного відповідача
ОСОБА_3 є спадкоємицею майна після смерті своєї матері ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку прийняла спадщину та є власником із часу її відкриття, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц, себто є належним відповідачем у цій справі.
Джерела права
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.
Згідно частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Непорушність цього права означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі. 
Право власності, в тому числі й приватної, не є абсолютним. Його здійснення має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами частини третьої статті 13, частини сьомої статті 41 Основного Закону України, в яких зазначається, що власність зобов`язує і не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, правам, свободам та гідності громадян.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Висновки суду.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. 
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що обставини цих спірних правовідносин, які виникли між позивачем ОСОБА_1 та його донькою ОСОБА_3 свідчать, що відповідачка достеменно була обізнана із тим, що батько у 2007 році вирішив майнові питання із її матір`ю ОСОБА_2 щодо спільного майна подружжя - домоволодіння, яке було придбане в період їх шлюбу, шляхом взаємної домовленості та виплати ОСОБА_1 колишній дружині 5 000 гривень, цим самим спірне майно фактично набуло статусу приватного майна позивача, який через помилкову консультацію секретаря сільської ради с.Погарщина не посвідчив відповідний правочин нотаріально, а тому з юридичної сторони такий правочин є нікчемним. 
Водночас, у подальшому після отримання коштів ОСОБА_2 взагалі ніколи не претендувала на майно, за яке отримала кошти, і таким чином вона відмовилася від частини належного їй як співвласнику домоволодіння. 
Відповідачка теж, протягом всього періоду, не претендувала і на сьогодні не претендує на це майно, зокрема частину будинку, про що свідчить і те, що в спадковій справі відсутнє Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 , відповідачці у справі, на відповідне майно, а також відомості про його державну реєстрацію, одначе державним нотаріусом на користь ОСОБА_3 видані лише свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки та пенсію померлої матері. 
У свою чергу ОСОБА_3 постійно спілкувалася як з батьком, так і з матір`ю, а тому вона достеменно знала, що спірне домоволодіння фактично батьком викуплене, в ньому протягом сімнадцяти років проживала ОСОБА_2 - друга дружина батька, тому фактично вже ця сім`я спільно володіла, користувалася, утримувала майно, на спільні кошти подружжя покращували свій побут, ремонтували, ставили нову огорожу та здійснювали за спільний кошт всі необхідні роботи по домогосподарству, яке щороку вимагає значних капіталовкладень, і вкладені кошти були саме коштами сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
До того ж, спірне домоволодіння було придбане, коли відповідачка вже досягла повноліття, а наразі вона має свою сім`ю, проживає у власному будинку, тому цим позовом відсутнє втручання у її приватне життя чи позбавлення її житла.
Натомість, наведені обставини вказують на недобросовісність ОСОБА_3 , яка чинить перешкоди своєму батькові у розпорядженні ним своєю власністю шляхом відчуження.
На підставі викладеного, вбачається, що ОСОБА_1 , сплативши 5000 грн. своїй колишній дружині ОСОБА_2 , вважав, що він є повноцінним єдиним власником спірного майна, а тому понад сімнадцять років безперервно, відкрито, добросовісно володів будинком разом із дружиною ОСОБА_2 , і до моменту переоформлення права власності на спірне майно не знав та не міг знати про нікчемність укладеного договору з ОСОБА_2 , оскільки секретар сільської ради переконала його у достатності лише письмової розписки від колишньої дружини про відсутність майнових претензій щодо майна та отримання коштів. 
Таким чином, предметом позовних вимог є визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, що належало ОСОБА_2 як співвласниці майна подружжя, яке може бути визнане у порядку статті 392 ЦК України, оскільки не визнається ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем матері за заповітом.
Як неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду, відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Тому, в цьому випадку, важливим є правильна кваліфікація судом спірних правовідносин з метою захисту порушеного права власності позивача ОСОБА_1 від порушень зі сторони його доньки ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом.
Поза тим, відповідачка ОСОБА_3 жодних доказів щодо заперечень чи спростування позовних вимог суду не надала.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)) (правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 01 серпня 2024 року у справі № 362/1505/18).
З огляду на вищезазначене, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, враховуючи встановлені обставини, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Питання про стягнення судового збору з відповідачки позивачем не ставиться.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 12, 81, 263-265, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Перша лохвицька державна нотаріальна контора про визнання права власності -  задовольнити. 

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , яке складається із жилого будинку (А-1) з допоміжними господарчими побудовами: сарай (Б), сарай (В), погріб (Г), огорожа (№ 1), колодязь (№ 2), що належала на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ). 

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Третя особа: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ).

Третя особа Перша лохвицька державна нотаріальна контора (місцезнаходження: вул.Гоголя, 10, м.Лохвиця Миргородського району Полтавської області, ЄДРПОУ 22548164). 

Повний текс судового рішення виготовлено 30 січня 2026 року

Суддя Мирослава КУНЕЦЬ