Дата документу 03.12.2025 Справа № 331/6916/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №331/6916/24                                  Головуючий у 1 інстанції Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/1689/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
03 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Подліянової Г.С.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Дічка Віталія Сергійовича на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя Міністерства оборони України про визнання правочину недійсним в частині,-
В С Т А Н О В И Л А:
 У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до Квартирно- експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Міністерства оборони України.
Позов мотивований тим, що 01 лютого 2021 року між сторонами по справі був укладений договір № 0102/1 ( далі – Договір) про відшкодування вартості витраченої електричної енергії, спожитої в квартирі та на забезпечення роботи ламп освітлення сходинок житлового будинку, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .
До 01 лютого 2021 року оплата за надані послуги з електропостачання проводилась відповідно до договору з КЕВ м. Запоріжжя від 23 грудня 2013 року, за тарифами для населення.
Відповідно до договору № 0102/1 від 01 лютого 2021 року позивач повинен здійснювати відшкодування вартості за надані послуги з електропостачання згідно тарифів « Вільні ціни» : 3.503676 грн. за кВт год ( пункти 3.1,3.3 Договору).
Вказаний договір був вимушено підписаний позивачем у зв`язку з попередженням про відключення електропостачання у разі не підписання цього договору.
Зважаючи на те, що Договір було укладено під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вказав, що з 03 лютого 1995 року він перебуває на обліку осіб ( військовослужбовців офіцерського складу), які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання в Запорізькому гарнізоні ; з 01 лютого 2017 року перебуває в першочерговій черзі як учасник бойових дій.
Житлове приміщення за адресою : АДРЕСА_1 є його єдиним житлом. Система теплопостачання цього будинку здійснюється виключно від електронних приладів.
Відтак, вважає, що в його випадку наявна тяжка обставина – відключення від мережі електропостачання у разі не підписання Договору, що як наслідок, створює неможливість проживати в житловому приміщенні. 
Стверджує, що відповідач, скориставшись тяжкими для позивача обставинами, встановив в договорі ціну за електропостачання – 3,503676 за кВт год, тобто на рівні тарифів для непромислових підприємств ( станом на 01.01.2021 р.), що є вкрай невигідною ціною для позивача , як для побутового споживача.
Зазначає, що відповідач діяв недобросовісно, користуючись уразливістю позивача – відсутністю у нього іншого житла; умова про тариф призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін ; умова договору про тариф заподіяла позивачу шкоду, яка полягає в переплаті сум відшкодування вартості за надані послуги з електропостачання.
Просив визнати недійсним договір № 0102/1 від 01.02.2021 року, укладений між КЕВ м. Запоріжжя та ОСОБА_1 , в частині пунктів 3.3, 3.4 договору.
Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року відмовлено в задоволенні позову. 
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Дічка В.С. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, ним допущено порушення норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
05 вересня 2025 року від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. 
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання правочину недійсним.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 лютого 2021 року між сторонами по справі був укладений договір № 0102/1 ( далі – Договір) про відшкодування вартості витраченої електричної енергії, спожитої в квартирі та на забезпечення роботи ламп освітлення сходинок житлового будинку, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .
До 01 лютого 2021 року оплата за надані послуги з електропостачання проводилась відповідно до договору з КЕВ м. Запоріжжя від 23 грудня 2013 року, за тарифами для населення.
Пунктом 3.3. вказаного договору сторони погодили, що тариф на постачання електроенергії «Вільні ціни» дорівнює 3,503676 грн. за кВт/год (цей тариф був чинним на момент укладення договору для бюджетних організацій). 
Пунктом 3.4. договору, що тарифи на послуги електропостачання встановлюються відповідно до чинного законодавства та є обов`язковим для двох сторін з моменту введення їх в дію (оголошення про зміну тарифів розміщуються на офіційному веб сайті ВАТ «Запоріжжяобленерго»). 
Відшкодування вартості за надані послуги за наявності засобів обліку електроенергії справляється за їх показаннями (п.3.5 Договору).
У травні 2024 року КЕВ м. Запоріжжя звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по оплаті за послуги з постачання електричної енергії за період з січня 2022 року по березень 2024 року в розмірі 101 359,78 грн.
Під час розгляду справи в суді  ОСОБА_1   визнавав кількість кВт спожитої ним електроенергії за період з січня 2022 року по березень 2024 року, але на теперішній час за наявності вищезазначеного договору сторін від 01.02.2021 року, який він підписав та не оспорював, він не бажав доплачувати вищезазначену різницю на користь позивача за спожиту електроенергію у вищезазначений період по тарифу як не для населення (за нежитлове), а сплачує на користь відповідача вартість остатньої лише як по тарифу для населення (за житло), який є нижчим.
В даному випадку ОСОБА_1 мав на увазі Договір № 0102/1 про відшкодування вартості витраченої електричної енергії, спожитої в квартирі та на забезпечення роботи ламп освітлення сходинок житлового будинку від 01.02.2021 року, який є предметом цього судового розгляду. Так, ОСОБА_1 в цьому судовому процесі оспорюються : пункт 3.3. – Тариф на постачання електроенергії « Вільні ціни» 3,503676 грн. за кВт год. та пункт 3.4. – Тарифи на послуги електропостачання, що надаються Виконавцем встановлюються відповідно до чинного законодавства та є обов`язковими для обох сторін з моменту введення їх в дію. Оголошення про зміну тарифів розміщені на сайті ВАТ « Запоріжжяобленерго». У цьому разі Споживач сплачує послуги за новими тарифами без внесення будь-яких змін та доповнень до Договору. ( а.с.20-21). 
За результатами розгляду справи за позовом КЕВ м. Запоріжжя до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за послуги з постачання електричної енергії за період з січня 2022 року по березень 2024 року, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2024 року у задоволенні позову було відмовлено.
Проте, постановою Запорізького апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року ( ЄУН 331/2866/24 ; Пр. № 22-ц/807/1855/24) рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2024 року по вказаній справі було скасовано. Позов КЕВ м. Запоріжжя задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КЕВ м. Запоріжжя заборгованість по оплаті за послуги з постачання електричної енергії за період з січня 2022 року по березень 2024 року в розмірі 101 359,78 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірів 6 661, 60 грн. (а.с.46-50).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Тлумачення статей 15, 16 ЦК України свідчить, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Пунктом 3.3. оспорюваного договору сторони погодили, що тариф на постачання електроенергії «Вільні ціни» дорівнює 3,503676 грн. за кВт/год (цей тариф був чинним на момент укладення договору для бюджетних організацій). 
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду нагадує, що у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину.
При зверненні до суду із позовом позивач посилався на те, що спірний договір вчинено під впливом тяжкої для нього обставини, на вкрай невигідних умовах, з несправедливими умовами, що є підставами для визнання договору в частині недійсним.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16 вересня 2021 року у справі №404/8483/15-ц, за змістом статті 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.
Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.
Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.
По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.
По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.
По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак, з аналізу цієї норми випливає, що це, насамперед, ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.
Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6- 551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Як на тяжку для себе обставину позивач вказав на те, що у разі не підписання ним спірного договору, КЕВ м. Запоріжжя погрожував відключити його житло від мережі електропостачання, що як наслідок, створює неможливість проживати в житловому приміщенні, опалення якого здійснюється виключно від електронагрівальних приладів. Щодо вкрай невигідних для нього умов, позивач послався на встановлений відповідачем у договорі тариф – 3,503676 за кВТ , що є вкрай невигідною ціною для нього, як побутового споживача.
Суд першої інстнції звертав увагу скаржника, що метеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 без належних правових підстав з 2013 року тимчасово користується нежитловим приміщенням , яке повинно використовуватися для розміщення Військової служби правопорядку ( фактично – караульне приміщення) і яке перебуває на балансі КЕВ м. Запоріжжя.
КЕВ м. Запоріжжя є споживачем комунальних послуг, постачальником цих послуг виступає ПАТ « Запоріжжяобленерго», який продає електричну енергію за тарифами, затвердженими Кабінетом Міністрів України для бюджетних організацій.
На момент укладання спірного договору (для бюджетної організації) чинним був встановлений Кабінетом Міністрів України тариф на постачання електроенергії « вільні ціни» , який дорівнював 3,503676 грн. 
Отже, у спірному договорі в пункті 3.4 був зазначений тариф, затверджений Кабінетом Міністрів України. 
Наведене свідчить про те, що КЕВ м.Запоріжжя не встановлює тарифи, а зазначає вже встановлений і затверджений Кабінетом Міністрів України тариф у відповідних договорах.
Зазначення відповідачем у договорі іншого тарифу суперечило б нормам законодавства, які діяли на той час і призвело би до суттєвих збитків для нього.
Окрім цього, судом першої інстанції правильно зазначено, що сторони погодили п.3.4 договору, що тарифи на послуги електропостачання встановлюються відповідно до чинного законодавства та є обов`язковим для двох сторін з моменту введення їх в дію ( оголошення про зміну тарифів розміщуються на офіційному веб сайті ВАТ « Запоріжжяобленерго»).
Також в судом встановлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_2 з 03 лютого 1995 року перебуває на обліку осіб ( військовослужбовців офіцерського складу), які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання в Запорізькому гарнізоні, а також з 01 лютого 2017 року в першочерговій черзі як учасник бойових дій, облік яких проводить КЕВ м. Запоріжжя.
Військовослужбовець, який перебуває на обліку як потребуючий поліпшення житлових умов має право на отримання грошової компенсації за піднайом житла та його оренду. Це право військовослужбовця регламентовано постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 року № 450 та наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями». Цей Порядок визначає розмір та механізм виплати грошової компенсації за піднайом (найом) житлових приміщень (далі - грошова компенсація) військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, розвідувальних органів, Державної прикордонної служби, Держспецзв`язку, Держспецтрансслужби, Управління державної охорони, у тому числі особам офіцерського (у тому числі особам, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, курсантам вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які мають сім`ї, та зазначеним особам, які відряджені до МОН, ДКА.
Грошова компенсація виплачується починаючи з дня реєстрації поданого в установленому порядку рапорту військовослужбовця (незалежно від тривалості розгляду такого рапорту, перевірки інформації про нерухоме майно, яке належить військовослужбовцю та членам його сім`ї на праві власності, перевірки житлових умов):
- особам офіцерського (у тому числі особам, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, - за місцем проходження військової служби згідно з наказом командира (начальника) військової частини (підрозділу, органу, закладу, установи);
Таким чином, ОСОБА_1 , перебуваючи на черзі як військовослужбовець який потребує поліпшення житлових умов та у якого немає у власності іншого житла, мав та має на теперішній час змогу орендувати житло та отримувати грошову компенсацію за піднайом житла. Отже, не можна вважати незаконне використання Позивачем нежитлового приміщення (караульного приміщення) в будівлі, яка призначена для розміщення Військової служби правопорядку та є державним майном та пов`язаного з таким використанням відшкодування вартості спожитих ним комунальних послуг тяжкою обставиною в розумінні приписів чинного цивільного законодавства.
Колегією суддів не встановлено, що на момент укладення 01 лютого 2021 року між сторонами по справі був укладений договір № 0102/1 про відшкодування вартості витраченої електричної енергії, спожитої в квартирі та на забезпечення роботи ламп освітлення сходинок житлового будинку, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 відповідач знаходився під впливом тяжкої для нього обставини, на вкрай невигідних умовах, з несправедливими умовами.
За таких обставин, з урахуванням відсутності спростування презумпції правомірності договору, висновок суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для визнання правочину недійсний, є правильним.
Доводи апеляційної скарги щодо недійсності спірного договору у зв`язку з його несправедливими умовами, які містяться у пунктах 3.3,3.4. договору та необхідності застосування норми Закону України « Про захист прав споживачів» є тотожними доводам позову та спростовані в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Суд першої інстанції правиьно зазначив, що апеляційним судом під час розгляду справи № 331/2866/24 встановлено, що договір сторін ( мається на увазі договір , укладений між КЕВ м. Запоріжжя та ОСОБА_1 ) від 01.02.2021 року ( № 0102/1) не є споживчим та на нього не розповсюджується законодавство про захист прав фізичних осіб – споживачів ( а.с.49).
На підставі викладеного, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржникаа на положення Закону України « Про захист прав споживача» щодо несправедливих умов у спірному договорі з ним, як із споживачем.
Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції доводів позивача про недобросовісність поведінки відповідача, з огляду на таке.
Згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. 
Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про недобросовісність поведінки відповідача, що суперечить вимогам частини 6 статті 81 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущенням.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції положень статті 82 ЦПК України колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи ґрунтується на суб`єктивній оцінці скаржника.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційних скарг не спростовують зазначене, зводяться до самостійного тлумачення норм чинного законодавства та незгоди скаржника з рішеннями суду першої інстанції по суті спірних правовідносин.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Дічка Віталія Сергійовича слід залишити без задоволення, а рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Дічка Віталія Сергійовича залишити без задоволення.
Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: