Справа № 603/667/25
Провадження №2/603/53/2026
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
04 лютого 2026 року 	м. Монастириська	

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:
головуючого судді Галіяна І. М.,
секретар судового засідання Бішко І. М.,
за відсутності учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (далі – ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»), в інтересах якого діє адвокат Бачинський О. М., звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість за кредитним договором № 1019529 від 03.09.2020 року в розмірі 24 242,22 грн, а також судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що 03.09.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура» (далі – ТОВ «Лінеура») і ОСОБА_1 уклали в електронній формі договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1019529 (далі – кредитний договір), право вимоги за яким надалі перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» (далі – ТОВ «Сіроко Фінанс») на підставі договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021 року. За умовами вказаного кредитного договору відповідачу надано кредит у розмірі 6 000,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності. Згодом відповідач ініціював продовження користування кредитними коштами і додатковими договорами до кредитного договору від 02.10.2020 року та від 30.10.2020 року строк користування кредитом було продовжено.
21.08.2024 року ТОВ «Сіроко Фінанс» і ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» уклали договір факторингу № 20240821/1, на підставі якого позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором. Внаслідок порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору № 1019529, неповернення суми кредиту і нарахованих процентів у встановлені договором строки заборгованість відповідача за договором становить 24 242,22 грн. З огляду на наведені обставини позивач просить стягнути з ОСОБА_1 зазначений розмір заборгованості, а також судові витрати, що складаються з 2 422,40 грн сплаченого судового збору та 7 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 22.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 
Представник позивача – адвокат Бачинський О. М. в судове засідання не з`явився, разом з позовом подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує. 
Відповідач  ОСОБА_1 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи,04.02.2026 року повторно не з`явився в судове засідання, не повідомивши про причини неявки, до початку розгляду справи по суті відзиву на позовну заяву не подав.
Положеннями ч. 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 04.02.2026 року постановлено провести заочний розгляд в цій справі та ухвалити заочне рішення.

Суд встановив такі обставини.
03.09.2020 року між ТОВ «Лінеура» та ОСОБА_1 з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1019529, за умовами якого товариство надало відповідачу грошові кошти в гривні (далі – кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п. 1.2 договору). 
Відповідно до п. п. 1.2, 1.3, 1.4 цього договору його сторони погодили, що сума кредиту складає 6 000,00 грн, строк кредиту – 29 днів, стандартна процентна ставка становить 1,90 % від суми кредиту в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього договору.
Згідно з п. 1.4.1 знижена процентна ставка становить 0,95 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (346,75 % річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього договору, якщо в цей строк відповідач здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом 3 календарних днів, що слідують за датою повернення кредиту, що вказана в графіку платежів.
У п. 3.1 договору його сторони погодили, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод “факт/факт”.
За змістом п. 1.3 договору строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору. Зокрема, у випадку неможливості виконання зобов`язань за договором у повному обсязі у встановлений термін та за умови, що заборгованість за кредитом складає не менше 400,00 грн, відповідач може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту шляхом укладення додаткової угоди до договору. Новий строк кредиту розраховується з дня, наступного за днем вчинення відповідачем дій згідно з п. п. 4.2 - 4.3 договору та дорівнює строку кредиту, що встановлений у п. 1.3 договору, якщо інше не встановлено в додатковому договорі. Протягом нового строку користування кредитом проценти нараховуються за стандартною процентною ставкою або за ставкою, що погоджена сторонами в додатковому договорі, яка не може бути більшою за розмір стандартної процентної ставки (п. п. 4.1, 4.5, 4.6 договору). 
В п. 2.1 кредитного договору його сторони визначили, що кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом перерахування на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 . 
Згідно з п. 6.1.3 договору товариство має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди клієнта. 
До кредитного договору № 1019529 від 03.09.2020 року долучено графік платежів (додаток № 1), а також паспорт споживчого кредиту. 
Згідно з п. 3 додаткового договору від 02.10.2020 року до договору №1019529 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 03.09.2020 року строк користування кредитом за договором продовжено на строк, що дорівнює строку, встановленому п. 1.3 договору, дата повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом - 01.11.2020 року. Сторони також погодили процентну ставку за користування кредитом протягом строку дії додаткового договору в розмірі 1,90 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. 
Відповідно до п. 3 додаткового договору від 30.10.2020 року до договору №1019529 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 03.09.2020 року строк користування кредитом за договором продовжено на строк, що дорівнює строку, встановленому п. 1.3 договору, дата повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом - 29.11.2020 року. Сторони також погодили процентну ставку за користування кредитом протягом строку дії додаткового договору в розмірі 1,90 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. 
Як відомо з інформаційного листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 2643_241009093031 від 09.10.2024 року між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» і ТОВ «Лінеура» 12.03.2019 року було укладено договір на переказ коштів № ФК-19/03-21. На підставі вказаного договору 03.09.2020 року ТОВ «Універсальні платіжні рішення» перерахувало від ТОВ «Лінеура» кошти на платіжну картку клієнта в сумі 6 000,00 грн на картку № НОМЕР_2 .
22.02.2021 року ТОВ «Лінеура» (клієнт) і ТОВ «Сіроко Фінанс» (фактор) уклали договір факторингу № 015-220221, за змістом п. 1.3 якого фактор зобов`язався передати грошові кошти в погодженій відповідно до умов цього договору сумі в розпорядження клієнта за плату, на передбачених цим договором умовах, а клієнт зобов`язався відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників. 
За змістом п. 4.3 вищевказаного договору права вимоги переходить до фактора з моменту підписання сторонами акта прийняття-передання відповідного реєстру прав грошових вимог за формою згідно з додатком 3 до договору та виконання фактором зобов`язання з передачі клієнтові суми фінансування, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх зобов`язань. 
Додатковою угодою № 02 від 19.05.2021 року до договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021 року сторони погодили суму фінансування, оплати та відступлення прав грошових вимог до договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021 року в розмірі 1 760 928,99 грн. 
На підтвердження фінансування за відступлення прав грошових вимог згідно з п. 1 вказаної додаткової угоди в сумі 1 760 928,99 грн позивачем долучено копію платіжної інструкції кредитового переказу коштів № 41 від 25.05.2021 року.
Згідно з витягом з акту прийому-прийняття реєстру прав вимог № 015-220221/02 від 19.05.2021 року (додаткова угода № 2 до договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021 року), сформованого 21.08.2024 року, ТОВ «Лінеура» відступило ТОВ «Сіроко Фінанс» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1019529 від 03.09.2020 року на загальну суму 21 219,00 грн, з яких 6 000,00 грн – сума заборгованості за тілом кредиту, 15 219,00 грн – сума заборгованості за відсотками.

21.08.2024 року ТОВ «Сіроко Фінанс» (клієнт) і ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (фактор) уклали договір факторингу № 20240821/1, за змістом п. 1.1 якого фактор зобов`язався передати грошові кошти (розмір фінансування) в розпорядження клієнта за плату у передбачений договором спосіб, а клієнт зобов`язався відступити фактору належні йому права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. 
Відповідно до п. п. 2.1.3 вищевказаного договору перехід від клієнта прав вимоги відбувається в день підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог. 
Згідно з витягом з реєстру прав вимог № 20240821/1 від 21.08.2024 року, сформованим 16.12.2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1019529 від 03.09.2020 року на загальну суму 21 219,00 грн, з яких 6 000,00 грн – сума заборгованості за тілом кредиту, 15 219,00 грн – сума заборгованості за відсотками.
Також до позовної заяви долучено копію платіжної інструкції кредитового переказу коштів № 706 від 29.08.2024 року про оплату ціни придбання згідно договору факторингу № 20240821/1 від 21.08.2024 року на суму 15 175,20 грн.
На підтвердження надіслання ОСОБА_1 досудової вимоги про погашення кредитної заборгованості до позовної заяви долучено копію відповідного листа ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» № 366/70-211070070 від 08.10.2024 року.
Згідно з долученим до позовної заяви розрахунком заборгованості станом на 16.12.2025 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 1019529 від 03.09.2020 року становила 24 242,22 грн, з яких 6 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 15 219,00 грн – заборгованість за відсотками, 3 023,22 грн – інфляційне збільшення. Окрім того, зі змісту вказаного розрахунку відомо також, що ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» нараховувало інфляційне збільшення за період простроченої заборгованості з 30.11.2020 року до 23.02.2022 року. 

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» слід задовольнити частково з огляду на таке.
Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст. ст. 1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі, що передбачено абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до абз. 1 ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно з правилами абз. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та не розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до правил ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Установлено, що 03.09.2020 року ТОВ «Лінеура» і ОСОБА_1 в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором уклали договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1019529, право вимоги за яким надалі перейшло до позивача. За умовами вищевказаного кредитного договору ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 6 000,00 грн на строк 29 днів, а також встановлено плату за користування кредитними коштами в розмірі 1,90 % у день від залишку кредиту (стандартна процентна ставка) і 0,95 % в день від залишку кредиту (знижена процентна ставка). Додатковими договорами до кредитного договору від 02.10.2020 року та від 30.10.2020 року строк користування кредитом двічі було продовжено – щоразу на 29 днів. Отримавши кредит, ОСОБА_1 належним чином не виконав узяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. 
Визначаючись із розміром заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1019529 від 03.09.2020 року, суд звертає увагу на те, що право нараховувати передбачені договором відсотки припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Схожий за змістом висновок викладений у п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. 
Окрім того, суд зазначає, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, тому регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16 (п. 6.28).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту, кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
У зв`язку з порушенням грошового зобов`язання настає відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України. Тому нарахування відсотків поза межами строку кредитування, на переконання суду, є неправомірним. 
Враховуючи наведене, суд вважає, що починаючи з 30.11.2020 року ТОВ «Лінеура», як кредитодавець, не мало права нараховувати проценти за кредитним договором № 1019529 від 03.09.2020 року, а підтвердженим розміром відсотків буде 9 918,00 грн (6 000,00 грн х 1,9 % х 29 х 3), які нараховані у строк кредитування, визначений кредитним договором і додатковими договорами до нього, тобто з 03.09.2020 року до 29.11.2020 року.
При цьому судом враховуються саме ті проценти, які передбачені умовами договору і погоджені сторонами, а також береться до уваги та обставина, що при зверненні до суду з позовом позивач не навів розрахунку заявлених до стягнення процентів.
Окрім заборгованості за тілом кредиту та процентами позивачем заявлено до стягнення інфляційне збільшення в розмірі 3 023,22 грн за період з 30.11.2020 року по 23.02.2022 року. Визначаючись із стягненням на користь позивача вказаної заборгованості, суд звертає увагу на таке. 
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 
Відповідно до правил ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). 
Згідно з приписами ч. 4 ст. 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
У п. 15 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Згідно з п. 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. 
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 року карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, відмінили з 24.00 год 30.06.2023 року на всій території України.
Оскільки інфляційні витрати за прострочення виконання зобов`язання за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1019529 від 03.09.2020 року нараховані в період з 30.11.2020 року по 23.02.2022 року, відповідач звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за цим договором з 01.03.2020 року на час дії карантину, а, відтак, відсутні підстави для стягнення заявленого в позовних вимогах інфляційного збільшення в розмірі 3 023,22 грн.
Отже, з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 1019529 від 03.09.2020 року в розмірі 15 918,00 грн, з яких: 6 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 9 918,00 грн – заборгованість за процентами.

Щодо судових витрат позивача суд зазначає таке.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Пунктом 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
Відповідно до п. п. 1, 2, 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Судом встановлено, що 12.12.2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (далі – клієнт) і адвокат Бачинський О. М. уклали договір про надання правової допомоги № 20251212-4Ш, відповідно до п. 1.1 якого клієнт доручив, а адвокат зобов`язався надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. 
Правова допомога за цим договором полягала у захисті інтересів клієнта у справі за позовом клієнта до ОСОБА_1 за договором № 1019529 про надання коштів на умовах фінансового кредиту (п. 1.2 договору). 
Відповідно до п. 4.2 вказаного договору у разі ухвалення судом рішення суду на користь клієнта (задоволення судом позовних вимог у повному обсязі), клієнт зобов`язався сплатити адвокату винагороду у розмірі 7 000,00 грн.
У разі ухвалення судом рішення суду про часткове задоволення позовних вимог клієнта, клієнт зобов`язався сплатити адвокату винагороду пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (п. 4.5 договору).
Згідно з п. 4.6 договору клієнт зобов`язався здійснити оплату наданої адвокатом правової допомоги впродовж 10 днів з моменту постановлення судом рішення суду. 
Детальний розрахунок суми судових витрат у вказаній справі, зокрема витрат на правничу допомогу адвоката, додано позивачем до позовної заяви. 
Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, є обґрунтованими. 
Водночас суд зазначає, що у додатковій постанові від 19.02.2020 року (справа № 755/9215/15-ц) та постанові від 12.05.2020 року (справа № 904/4507/18) Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19).
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (подібний висновок викладено у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18).
За змістом ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі № 911/3312/21.
Водночас у ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року № 922/1964/21.
Отже, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2024 року в справі № 686/5757/23. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Суд враховує, що вказана справа належить до категорії малозначних, обсяг документів, доданих до позовної заяви, є незначним, судова практика у справах цієї категорії є сталою і не потребувала значного часу для аналізу законодавства, обсяг наданих адвокатом послуг позивачу полягав фактично у складенні і поданні позову. До розрахунку суми витрат на правничу допомогу адвоката включено, серед іншого, оплату послуг адвоката за підготовку та подання заяв, скарг, клопотань чи інших процесуальних документів у ході розгляду справи, які суд вважає необґрунтованими, оскільки судом розглянуто цю справу за відсутності представника позивача, вказані процесуальні документи в ході розгляду справи ним на заявлялись. 
З огляду на вищевикладене, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, суд враховує характер спірних правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг позивачу, складність справи, процесуальні дії сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розгляд справи без участі представника позивача, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відмовою в іншій частині, оскільки саме такий розмір суд вважає обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на наведене, зважаючи на приписи ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» слід стягнути витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 1 969,87 грн (15 918 грн х 3 000,00 грн / 24 242,22 грн), тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Також у силу вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 1 590,60 грн сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (15 918,00 грн х 2 422,40 грн / 24 242,22 грн). 
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, ст. ст. 205, 207, 512, 514, 526, 530, 610, 625, 626, 628, 638, 639, 1046, 1048-1049, 1054, 1055, 1056-1, 1077 ЦК України, суд

у х в а л и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» заборгованість за кредитним договором № 1019529 від 03.09.2020 року в розмірі 15 918 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімнадцять) грн 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» 1 590 (одну тисячу п`ятсот дев`яносто) грн 60 (шістдесят) коп. сплаченого судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» 1 969 (одну тисячу дев`ятсот шістдесят дев`ять) грн 87 (вісімдесят сім) коп. витрат на професійну правничу допомогу.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 

Копію заочного рішення направити відповідачу протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. 
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», місцезнаходження: вул. С. Бандери, 87, оф. 54, м. Львів, код ЄДРПОУ 42655697.
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Головуючий суддя     І. М. Галіян