ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 року 
м. Київ

справа №520/29532/23
адміністративне провадження № К/990/10528/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е.,
суддів - Білак М.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції
касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року (головуючий суддя - Біленський О.О.)
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року (головуючий суддя -П`янова Я.В., Судді: Русанова В.Б. , Присяжнюк О.В.)
у справі № 520/29532/23 за позовом ОСОБА_1 до Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій протиправними та скасування постанови, -
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору 
13 жовтня 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач), в якому просив визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору та скасувати постанову № НОМЕР_2 від 22 вересня 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 про стягнення виконавчого збору.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи 
02 червня 2017 року державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено постанову № НОМЕР_2 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 643/6482/15-ц, виданого 26 липня 2016 року Московським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованості за Генеральним кредитним договором №699004014346010 від 20 лютого 2013 року, що утворилась станом на 24 березня 2015 року у розмірі 1 021 728,78 грн.
Відповідно до пункту 3 резолютивної частини зазначеної постанови присуджено до стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у розмірі 102 172,87 грн. 
Постановами державного виконавця від 30 червня 2017 року, від 05 травня 2020 року та від 12 липня 2022 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 на майно та кошти боржника накладено арешт.
Постановою державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 04 квітня 2023 року за № НОМЕР_2 вирішено зупинити вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 643/6482/15-ц, виданого 26 липня 2016 року.
22 вересня 2023 року постановою державного виконавця № НОМЕР_2 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 643/6482/15-ц, виданого 26 липня 2016 року, поновлено.
22 вересня 2023 року державним виконавцем винесено постанову № НОМЕР_2 про заміну сторони виконавчого провадження, якою на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова від 26 липня 2023 замінено стягувача з ПАТ "Дельта Банк" на ТОВ "Автопаркінг" у справі № 643/6482/15-ц.
При цьому, 10 серпня 2023 року до Відділу надійшла заява ТОВ «Автопаркінг» про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні НОМЕР_2.
22 вересня 2023 року постановою державного виконавця виконавчий лист № 643/6482/15-ц повернуто стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".
Водночас, 22 вересня 2023 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 102 172,87 грн у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 на підставі частини 3 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження".
Також постановою від 22 вересня 2023 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 з виконання постанови № НОМЕР_2 від 22 вересня 2023 року, виданої Салтівським ВДВС про стягнення виконавчого збору 22 вересня 2023 року, в розмірі 102 172,87 грн.
Крім того, 22 вересня 2023 року державним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № НОМЕР_3.
Не погоджуючись із правомірністю постанови від 22 вересня 2023 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 102172,87 грн, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Суди попередніх інстанцій мотивували рішення тим, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Крім того, суди зауважили, що державний виконавець визначає суму виконавчого збору у постанові про відкриття виконавчого провадження, а у випадку повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) постанова про стягнення виконавчого збору має бути прийнята не пізніше наступного дня з дня наведених обставин. При цьому, останнє повноваження реалізується державним виконавцем, якщо виконавчий збір ще не стягнуто. Отже, законодавчо державному виконавцю надано право на вирішення питання про стягнення виконавчого збору, як у постановах про відкриття виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження, так і в окремій постанові, якою вирішується питання про стягнення виконавчого збору. Відтак суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що постанова про стягнення виконавчого збору від 22 вересня 2023 року винесена відповідно до норм статей 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження». 
Крім того, суди вважали необґрунтованими доводи позивача про те, що виконавчий збір за своєю правовою природою є збором, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа та розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми, оскільки, як зазначають суди, відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Таким чином, суди дійшли висновку, що виконавчий збір є державним збором (платою), яка стягується під час виконання рішень у примусовому порядку, за винятком фактичного виконання рішення до відкриття виконавчого провадження. 
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
15 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
V. Касаційне оскарження.
У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Так, скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, та вказує про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 грудня 2021 року у справі №400/4863/20 та від 16 квітня 2020 року у справі №260/1261/18 щодо застосування частини 2 статті 27 та частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ (у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження про стягнення основного боргу) та пункту 1 частини 1 статті 37 Закону №1404-VІІІ. 
У касаційній скарзі позивач зазначає, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Відсутність відзиву відповідача на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
VI. Релевантні джерела права й акти їх застосування. 
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII; у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження про стягнення основного боргу) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року (на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 від 02 червня 2017 року), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. 
За правилами частини п`ятої статті 37 Закону № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення. 
Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.
З урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. 
VІІ. Висновки Верховного Суду.
У силу положень статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Спір у цій справі виник при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VІІІ (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).
Верховний Суд зазначає, що Закон № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій. Натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.
Положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.
Норми частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.
Вказані положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу 10 пункту 8 розділу III Інструкції.
При цьому, пункт 22 розділу ІІІ Інструкції (в редакції, яка була чинною та відповідала редакції Закону № 1404-VІІІ до внесення змін Законом від 03 липня 2018 року № 2475-VIII) встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.
Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.
Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.
За таких обставин Верховний Суд, застосовуючи статтю 27 Закону № 1404-VIII в редакції до внесення змін Законом від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, зазначив що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Отже, обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 
1) фактичне виконання виконавчого документа;
2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. 
За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за виконання заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 та постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 400/4023/19, від 16 квітня 2020 року у справі №260/161/18, від 28 грудня 2021 року у справі №400/4863/20.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 вересня 2023 року державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, оскільки 10 серпня 2023 року надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа.
22 вересня 2023 року державний виконавець, на підставі статей 3, 27, 40 Закону № 1404-VIII, прийняв постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 102172,87 грн.
З урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
З матеріалів справи встановлено, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови ВП № НОМЕР_2 від 22 вересня 2023 року про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 102 172,87 грн, визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % від суми, яка зазначена у виконавчому листі № 643/6482/15-ц від 26 липня 2016 року.
Тож державний виконавець визначив суму виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в Рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинною до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинною після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
З урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника - ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 102 172, 87 грн.
Відповідна правова позиція є сталою та послідовною та викладена в постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20, від 21 січня 2021 року у справі № 640/3430/19, від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19, від 20 травня 2021 року у справі № 640/32814/20, від 28 грудня 2021 року у справі №400/4863/20, від 25 липня 2025 року у справі №580/12022/23 і Суд не знаходить підстав для відступу від неї під час розгляду цієї справи.
Таким чином, Верховний Суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та вважає помилковими мотиви, якими керувалися суди, відмовляючи у задоволенні позову. Підставою задоволення позову в цій справі має бути необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинною до 28 серпня 2018 року, оскільки у процесі виконання виконавчого листа становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, що суперечить статті 58 Конституції України.
При цьому, Верховний Суд уважає, що факт повернення виконавчого документа стягувачу є належною та достатньою підставою для стягнення з боржника виконавчого збору, водночас розмір такого виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що фактично стягнута, а не суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що прийняття у 2023 році постанови про стягнення виконавчого збору/основної винагороди державного виконавця на підставі нової редакції Закону № 1404-VІІІ є незаконним та не відповідає практиці Великої Палати Верховного Суду (п. 47, 60 постанови від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18), зважаючи на те, що стягнення виконавчого збору без фактично стягнутої суми боргу не допускається. Отже, постанова про стягнення виконавчого збору у цій справі є неправомірною з огляду на те, що фактично борг за виконавчим документом стягнутий не був, а тому, у державного виконавця був відсутній обов`язок щодо стягнення 10 відсотків у відповідній сумі.
Відтак у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII та підлягає скасуванню.
При цьому, дії державного виконавця, які призвели до винесення неправомірної постанови про стягнення виконавчого збору є такими, що не узгоджуються із чинним законодавством та правовою позицією Верховного Суду, а тому Суд дійшов висновку про їх протиправність. 
Застосування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19 січня 2022 року у справі №640/7697/21 та від 27 липня 2023 року у справі №500/3394/22, є помилковими, оскільки у вказаних справах виконавчі провадження були відкриті за правилами Закону України від 21 квітня 1999 року №606-ХІV «Про виконавче провадження».
Проаналізувавши положення Закону №606-ХІV (в редакції, що була чинною на момент відкриття виконавчих проваджень) у зіставленні з положеннями Закону № 1404-VІІІ (у редакції Закону № 2475-VIII, чинній на момент прийняття постанов про стягнення виконавчого збору) в частині бази обрахунку виконавчого збору, яка підлягає стягненню за виконавчим документом, Верховний Суд констатував, що вони не ставлять можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на виконання виконавчого документу.
Однак, правовідносини у справі, що розглядається, не є подібними до правовідносин у вищенаведених справах. 
Стаття 351 КАС України визначає підстави для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, зважаючи на приписи статті 351 КАС України, касаційну скаргу позивача необхідно задовольнити повністю, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року скасувати, та ухвалити нову постанову, якою визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору та скасувати постанову № НОМЕР_2 від 22 вересня 2023 року про стягнення виконавчого збору. 
VІІІ. Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до квитанції від 03 листопада 2023 року позивач сплатив судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 1073,60 грн; квитанції від 01 грудня 2023 року сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1288,32 грн; квитанції від 15 березня 2024 року сплатив судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2147,20 грн.
Враховуючи зазначене та у зв`язку із задоволенням касаційної скарги позивача та відповідно задоволенням позовних вимог, понесенні позивачем судові витрати за звернення до суду із позовом, апеляційною та касаційною скаргами підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у розмірі 4 509,12 грн.
Керуючись статтями 3, 139, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 520/29532/23 - скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій протиправними та скасування постанови задовольнити.
Визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору та скасувати постанову № НОМЕР_2 від 22 вересня 2023 року про стягнення виконавчого збору.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (код ЄДРПОУ 34952461) судові витрати на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у розмірі 4 509 (чотири тисячі п`ятсот дев`ять) грн 12 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач В.Е. Мацедонська

Судді М.В. Білак

Ж.М. Мельник-Томенко