ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 694/1083/24		
Провадження № 22-ц/821/87/26		
Категорія: 310030000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.
за участю секретаря: Івануси А.Д.

учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом –  ОСОБА_1 
представник ОСОБА_1  - адвокат Дубовий Ігор Анатолійович
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом -  ОСОБА_2 
представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3  - адвокат Бабенко Руслан Володимирович
третя особа без самостійних вимог на предмет спору по первісному позову - Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ)
треті особи за зустрічним позовом – орган опіки та піклування Звенигородської районної адміністрації Черкаської області, Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Смовж О.Ю. в приміщенні  Звенигородського районного суду Черкаської області, повний текст рішення складений 23 вересня 2025 року)у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання припиненим зобов`язання про стягнення аліментів за рішенням суду у зв`язку з затвердженням сторонами мирової угоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: орган опіки та піклування Звенигородської районної адміністрації Черкаської області, Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

29 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання припиненим зобов`язання про стягнення аліментів за рішенням суду у зв`язку з затвердженням сторонами мирової угоди.
В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2008 року у справі № 2-657/2008 зобов?язано ОСОБА_1 сплачувати аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від всіх видів доходів, але не менше 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.
Рішення набрало законної сили 17 листопада 2008 року та перебувало на примусовому виконанні.
ОСОБА_1 вказує, що свої зобов?язання по виплаті аліментів за рішенням суду виконував в повному обсязі.
ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Звенигородської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та надання дозволу на виїзд дитини за кордон, (справа № 694/1301/17). 
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.01.2018 судом затверджено мирову угоду, відповідно до якої: 
1. ОСОБА_1 не заперечує та надає дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в Росію, Білорусію, Польщу, Туреччину, Німеччину, Іспанію та Ізраїль в супроводі матері в період часу з січня 2018 року по січень 2021 року. 
2. ОСОБА_1 дає згоду на переміну прізвища дитині ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ». 
3. ОСОБА_1 зобов`язується сплачувати на користь ОСОБА_2 на утримання дитини – інваліда ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500,00 грн з урахуванням індексу інфляції, починаючи з 10 січня 2018 року і до повноліття дитини.
4. ОСОБА_2 відмовляється від заявлених вимог щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_6 та зобов`язується не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
Позивач вказує, що з моменту вступу в законну силу даної ухвали його зобов`язання по сплаті аліментів визначаються у розмірі 1 500,00 грн., так як чинним законодавством України не передбачено одночасного стягнення аліментів за двома судовими рішеннями, тому рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2008 року у справі №2-657/2008 є виконаним, оскільки позивач добровільно виконував взяті на себе зобов?язання по сплаті аліментів на утримання дитини відповідно до пізніше затвердженої мирової угоди.
Також вказує, що звертався до виконавчої служби із заявою про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням за 2018 рік.
22 квітня 2024 року від державного виконавця рекомендованим листом він отримав ряд документів з розрахунком наявної заборгованості за рішенням суду про стягнення аліментів, що становить 187 797,00 грн і на все рухоме та нерухоме майно, на всі його карткові рахунки накладено арешт, встановлено заборону на право керування транспортними засобами, а також встановлено інші заборони. 
Вказує, що чинним законодавством не передбачено можливості внесення змін до виконавчого листа про стягнення аліментів чи його скасування, тому вважає, що вимога про припинення стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки за рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2008 року у справі № 2-657/2008 є правомірною, він добровільно сплачує аліменти на утримання дитини в розмірі 1 500, 00 грн.
На підставі викладеного, позивач просив:
визнати припиненим зобов`язання ОСОБА_1 по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини за рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2008 року у справі № 2-657/2008 з моменту винесення ухвали Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 січня 2018 року у справі №694/1301/17, якою затверджено мирову угоду між сторонами, в тому числі, і виникнення зобов`язання про добровільне виконання зобов`язання щодо сплати аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500,00 грн з урахуванням індексу інфляції; 
визнати виконаним зобов`язання ОСОБА_1 по добровільній сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини на виконання ухвали Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 січня 2018 року у справі №694/1301/17, якою затверджено мирову угоду між сторонами в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500,00 грн з урахуванням індексу інфляції з моменту винесення ухвали суду до моменту подачу позову.

25 травня 2024 року ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позовом до ОСОБА_1 , треті особи: орган опіки та піклування Звенигородської районної адміністрації Черкаської області, Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про позбавлення батьківських прав.
Свої вимоги мотивує тим, що батьком дитини згідно із свідоцтвом про народження зазначений ОСОБА_1 .
Проте, останній не виконує батьківські обов`язки щодо доньки, не приймає участі в її житті, не забезпечує її навчання та лікування, здобуття нею духовних цінностей, у зв`язку з чим, вбачаються підстави для позбавлення його батьківських прав відносно доньки – ОСОБА_4 . 
Вказує, що ОСОБА_1 має значну заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується відповідною довідкою виконавчої служби, та не приймає участі в житті доньки, що також підтверджується документально, намагається уникнути призову по мобілізації під час воєнного стану (оскільки донька має інвалідність), тобто його батьківство відносно доньки ОСОБА_9 має тільки корисний характер з метою отримання особистої вигоди – уникнення мобілізації. 
На підставі наведеного, ОСОБА_2 просить суд постановити рішення про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 травня 2025 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та призначено підготовче судове засідання. Об`єднаній справі присвоєно номер 694/1083/24.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання припиненим зобов`язання про стягнення аліментів за рішенням суду у зв`язку з затвердженням сторонами мирової угоди - відмовлено.
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи – орган опіки та піклування Звенигородської районної військової адміністрації Черкаської області, Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про позбавлення батьківських прав - відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача за зустрічним позовом не обґрунтовано належними доказами, у чому полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, не надано доказів того, що він веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби.
Суд звернув увагу, що питання про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав виникло лише після подачі ним позову про визнання припиненим зобов`язання про стягнення аліментів за рішенням суду у зв`язку з затвердженням сторонами мирової угоди. Упродовж останніх шести років ОСОБА_2 такого питання перед судом не ставила, хоча й посилається на те, що з 2018 року ОСОБА_1 не сплачує аліментних платежів. Логічної відповіді стосовно цього питання позивач за зустрічним позовом суду не надала.
Суд зазначив, що наявні у справі достатні та переконливі докази не вказують на те, що ОСОБА_1 свідомо та умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, або нехтує своїми батьківськими обов`язками. Причинами неможливості спілкування ОСОБА_1 з донькою, на переконання суду, є складні відносини з колишньою дружиною та відсутність сприяння у такому спілкуванні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 31 жовтня 2025 року засобами поштового зв`язку,  ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав незаконним, необгрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2025 року в цій частині, ухваливши нове, яким зустрічну позовну заяву задовольнити. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції прийняв рішення всупереч думки дитини, яка в судовому засіданні пояснила, що батько не займається її вихованням, участі у її житті не приймав та вона вважає своїм батьком ОСОБА_10 і не бажає, щоб ОСОБА_1 рахувався її батьком.
Вказує, що суд першої інстанції жодним чином не обгрунтував, в чому полягає її інтерес, примусово зберігаючи юридичний зв`язок з особою, яка є для неї чужою, по суті є джерелом психологічної травми та повністю відсутньою у її житті.
Суд ухвалив рішення про недоцільність розриву родинних відносин, не зважаючи на той факт, що розрив вже давно відбувся.
Вказує, що вона, дочекавшись повноліття, скористалась своїм правом та змінила своє по батькові з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 », вважаючи вітчима єдиним батьком, що виховує її з 2015 року.
Вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, звівши все питання до аліментів та проігнорував , що ухилення – це комплексна бездіяльність.
Суд не вірно інтерпретував ситуацію зі сплатою аліментів. Наявний у справі розрахунок ДВС про борг у сумі 187 797,00 грн свідчить про злісне ухилення ОСОБА_1 від сплати аліментів.
Вважає хибними висновки суду, що причиною відсутності спілкування між ОСОБА_1 та нею, є складні відносини з колишньою дружиною, оскільки ОСОБА_1 , якби дійсно мав бажання спілкуватися з нею, а мати в цьому створювала перешкоди, це підтверджувалося б відповідними доказами, проте, жодних доказів з цього приводу надано не було.
Також посилається на те, що суд безпідставно відхилив висновок органу опіки та піклування, який є обґрунтованим документом у справі. 

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи 

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно з свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 , виданого повторно 18.05.2018 Звенигородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в Книзі реєстрації народжень 18.10.2007 зроблено відповідний актовий запис за № 202. Батьками дитини записані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2008 року у справі № 2-657/2008 позов ОСОБА_13 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_13 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі частини від всіх видів доходів, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду і до повноліття дитини.
Звенигородським відділом державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (постанова від 17.11.2008) (т.1 а.с.231) відкрито виконавче провадження №10016393 за виконавчим листом від 03.11.2008 щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 за рішенням суду.
Відповідно до постанови в.о. начальника відділу ДВС Ватутінського МУЮ Ткаченка А.В. від 29.02.2016 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-657 від 03.11.2008 про стягнення аліментів в частини заробітку закінчено (т.1 а.с. 233).
Згідно попередження відділу ДВС Ватутінського МУЮ від 19.06.2017 №5653 ОСОБА_1 повідомлено про заборгованість по сплаті аліментів в сумі 13 415.07 грн станом на 01.06.2017, винесено постанову від 06.07.2017 про звернення стягнення на доходи боржника.
Відповідно до довідки від 09.11.2017 (т.1 а.с.249) сума переплати по аліментах за виконавчим документом, виданим Звенигородським районним судом Черкаської області від 03.11.2008, станом на 01.11.2017 складає 611,64 грн.
За повідомленням від 17.04.2024 №23273 станом на 17.04.2024 за ОСОБА_1 рахується заборгованість зі сплати аліментів з 01.06.2017 в сумі 187 797,00 грн, винесено постанови: про арешт майна боржника, про арешт коштів боржника, про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.
Також, постановою від 18.04.2024 на ОСОБА_1 накладався штраф у зв`язку з наявною заборгованістю по сплаті аліментів.
В матеріалах виконавчого провадження міститься заява ОСОБА_1 від 15.04.2024 з проханням припинити з 09.02.2018 виконавче провадження по стягненню аліментів на утримання дитини в розмірі частини від усіх видів доходів з ОСОБА_1 у зв`язку з набуттям законної сили ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.01.2018 у справі №694/1301/17, якою затверджено мирову угоду між сторонами та визначено інший розмір аліментів на утримання дитини, на яку відповідь не надавалася.
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.01.2018 у справі №694/1301/17, затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно якої :
1. ОСОБА_1 не заперечує та надає дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в Росію, Білорусію, Польщу, Туреччину, Німеччину, Іспанію та Ізраїль в супроводі матері в період часу з січня 2018 року по січень 2021 року.
2. ОСОБА_1 дає згоду на переміну прізвища дитині ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».
3. ОСОБА_1 зобов`язується сплачувати на користь ОСОБА_2 на утримання дитини – інваліда ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500,00 гривень з урахуванням індексу інфляції, починаючи з 10 січня 2018 року і до повноліття дитини.
4. ОСОБА_2 відмовляється від заявлених вимог щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_6 та зобов`язується не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
Провадження у справі закрито. Ухвала набрала законної сили 09.02.2018.
З наявних довідок-розрахунків від 28.05.2024 та від 12.11.2024 вбачається, що станом на 01.05.2024 заборгованість становить 178 809,99 грн, на 01.11.2024 – 177 151,84 грн.
Також відповідно до звіту практичного психолога ОСОБА_14 про проведену роботу з ОСОБА_4 , 2007 року народження, за період з 01.04.2024 по 13.05.2024 рекомендовано з метою зниження рівня тривожності та підвищення стресостійкості у дівчинки продовжити психокорекційну роботу з практичним психологом, слідкувати за апетитом та режимом сну у Софії, обмежити контакти з батьком до настання повноліття, допомогти у виборі майбутньої професії.
Відповідно до акту депутата Звенигородської міської ради Білозерської А.В. від 12.03.2024, складеного в присутності свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , вбачається, що ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_17 з 2015 року, з яким укладено офіційний шлюб. Між ОСОБА_12 та ОСОБА_9 дуже теплі, дружні відносини, дитина називає його татом з перших місяців спільного проживання. Вихованням, розвитком, лікуванням, обстеженням займаються подружжя ОСОБА_8 . Оскільки ОСОБА_9 має категорійність дитина - інвалід з малечку вона потребує постійних обстежень та лікування, яким займається тато ОСОБА_18 та мама ОСОБА_19 . Біологічний батько ОСОБА_11 ніколи не з?являвся, не цікавився дитиною, не відвідував ОСОБА_9 .
За характеристикою Звенигородського ліцею № 3 м. Звенигородки, наданою 29.02.2024 директором ліцею, на ОСОБА_4 відомо, що ОСОБА_9 зарекомендувала себе як здібна учениця з високим рівнем навчальних компетентностей, сумлінна, старанна, уважна, активна, наполеглива, має власну життєву позицію. Мати ОСОБА_2 та тато ОСОБА_17 беруть активну участь у житті класу, цікавляться життям дитини. ОСОБА_1 за період з 2018 року по нинішній час жодного разу не з`являвся в ліцей та не цікавився навчанням ОСОБА_9 , з класним керівником на зв`язок не виходив.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування Звенигородської районної державної адміністрації вважав доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно акту обстеження умов проживання від 20.03.2024, затвердженого начальником служби у справах дітей Звенигородської міської ради, відомо, що ОСОБА_4 має окрему кімнату, повністю забезпечена всім необхідним.
Також в судовому засіданні була заслухана неповнолітня ОСОБА_4 в присутності матері ОСОБА_2 , яка пояснила, що батько ОСОБА_1 не займався та ніякої участі не приймав у її житті. Вважає батьком ОСОБА_10 . Не бажає, щоб ОСОБА_1 рахувався її батьком.
Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що є чоловіком ОСОБА_2 , одружені з 2015 року. Під час попередніх судових засідань у 2018 році не з`являвся до суду, не хотів втручатися у напружені стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проте підтвердив, що упродовж їхнього спільного життя з ОСОБА_19 та донькою ОСОБА_9 , ОСОБА_1 не з`являвся та не виконував батьківських обов`язків. Такі обов`язки виконував він самостійно.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила, що її син та ОСОБА_9 навчаються в одному класі. Всі вважали ОСОБА_10 татом ОСОБА_9 . Із сім`єю ОСОБА_8 вони сусіди протягом 15 років. Особливо на цю тему ніколи не спілкувалися.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав, в іншій частині рішення суду не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції в частині вимог за первісним позовом про визнання припиненим зобов`язання про стягнення аліментів за рішенням суду у зв`язку з затвердженням сторонами мирової угоди, в апеляційному порядку не переглядає. 
Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає зазначеним вимогам, виходячи із наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України регламентовано, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). 
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім – права батьків.
Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23), від 30 липня 2025 року у справі № 279/1536/24 та багатьма іншими.
Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків – позбавлення батьківських прав – слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).
Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим та злісним нехтуванням своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього.
Більш того, не доведено, у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька стосовно доньки батьківських прав. Відсутні також докази злісного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків в частині матеріального забезпечення дитини, оскільки відповідач здійснював аліментні платежі, хоча й через інших осіб, чого не заперечує позивач за зустрічним позовом.
Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративного стягнення, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.
Суд правильно врахував те, що відповідач не втрачав інтерес до доньки та заперечував у суді проти позбавлення його батьківських прав, вказуючи, що позивачка налаштовує доньку проти нього та вважає, що чинить тиск на дитину, а також зазначив, що він не ухиляється від виконання батьківських обов`язків.
Суд вірно звернув увагу, що питання про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав виникло лише після подачі ним позову про визнання припиненим зобов`язання про стягнення аліментів за рішенням суду у зв`язку з затвердженням сторонами мирової угоди.
Також судом вірно зазначено, що наявні у справі достатні та переконливі докази не вказують на те, що ОСОБА_1 свідомо та умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, або нехтує своїми батьківськими обов`язками. Однією із причин неможливості спілкування ОСОБА_1 з донькою, є складні відносини з колишньою дружиною та відсутність сприяння у такому спілкуванні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення сторін, думку самої дитини, свідків і надавши їм належну оцінку, врахувавши інтереси дитини, дійшов правильного висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.
Колегія суддів враховує те, що наявні у матеріалах справи докази не доводять безумовне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Також приймає до уваги факт укладення відповідачем із матір`ю дитини мирової угоди, яка затверджена судом першої інстанції, що свідчить про те, що він діяв в інтересах дитини, надав тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон, згоду на зміну прізвища дитини, сплачував аліменти на користь дитини та виявляв бажання спілкуватися з дитиною, що свідчить про передчасність застосування до ОСОБА_1 крайньої міри впливу, як позбавлення його батьківських прав.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. 
Як вірно зазначено судом першої інстанції, висновок органу опіки та піклування грунтується лише на доводах однієї сторони – матері дитини, наданих нею документах. Судом вірно зазначено, що у висновку не зазначено, чи запрошувалися сторони та дитина на засідання комісії з питань захисту прав дитини, чи проводилась бесіда з самою дитиною та із її батьками і чи досліджувалась причина і мета позбавлення батьківських прав, що спростовує доводи апеляційної скарги про безпідставність відхилення судом вказаного висновку.
Є необгрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції прийняв рішення всупереч думки дитини, яка в судовому засіданні пояснила, що батько не займається її вихованням, участі у її житті не приймає, яка вважає своїм батьком ОСОБА_10 і не бажає, щоб ОСОБА_1 рахувався її батьком, оскільки згідно ст. 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
У даній справі, суд першої інстанції, заслухавши думку дитини та встановивши фактичні обставини справи, вірно виходив із того, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 порушуватиме його права та не відповідає інтересам дитини.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції позивачка не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно доньки, що могли б бути підставою для позбавлення її батьківських прав.
Суд першої інстанції правильно керувався тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу у разі доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку на краще. Достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав судом першої інстанції не встановлено.
Отже, встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо доньки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 .
Інші доводи, наведені ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом апеляційного перегляду, проте суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами, не вбачає.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2025 року у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання припиненим зобов`язання про стягнення аліментів за рішенням суду у зв`язку з затвердженням сторонами мирової угоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: орган опіки та піклування Звенигородської районної адміністрації Черкаської області, Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про позбавлення батьківських прав  – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча     О.В. Карпенко

Судді   Л.І. Василенко

Т.Л. Фетісова

/повний текст постанови суду складено 29 січня 2026 року/