Справа № 302/54/25 
Провадження № 2/302/25/26 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(у повному обсязі)

27 січня 2026 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі
головуючого судді Готри В. Ю.,
за участі: секретаря судового засідання Царь О. В.,
представника відповідачки ОСОБА_1 – адвоката Рішка С. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, до Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Дунаєва Ольга Іванівна, про встановлення факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання особи такою, що прийняла спадщину фактично та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,
у с т а н о в и в:
У січні 2025 року  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Пересоляк О. С., звернувся до суду з позовом до Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Дунаєва О. І., про встановлення факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що прийняла спадщину фактично.
Позов обґрунтував тим, щоз метою оформлення своїх спадкових прав він звернувся до нотаріуски Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвої О. І. з заявою про відкриття спадкової справи та видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зазначав, що спадкова справа за померлим батьком ОСОБА_3 не відкривалася, про що свідчить інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 08.10.2024 за № 78656005. Після смерті його батька залишилось нерухоме майно, яке складається із житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки по АДРЕСА_1 цього ж населеного пункту. 
8 жовтня 2024 року державним нотаріусом Дунаєвою О. І. йому було відмовлено щодо прийняття спадщини шляхом постійного спільного проживання з батьком, оскільки його місце проживання на момент смерті ОСОБА_3 є відмінним від місця реєстрації проживання померлого батька, а також через не надання ним інших документів, що підтверджують факт його вступу як спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном, а відтак для можливості прийняття спадщини та оформлення спадкових прав нотаріусом йому було рекомендовано звернутись до суду для продовження строку для прийняття спадщини.
Звертав увагу, що доказом уступу в управління чи володіння спадковим майном, як того насамперед вимагала ст. 549 ЦК України (1963) може слугувати наявність у спадкоємців: ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, оригіналу правовстановлюючого документу, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. При цьому в нього наявний дублікат свідоцтва про право власності на житловий будинок, копія якого додається до цього позову. 
У зв`язку з наведеним він вимушений звертатися до суду з позовною заявою про визнання фактичного прийняття ним спадщини та визнання місця його проживання як спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Покликався і на те, що згідно з довідкою, виданою виконкомом Колочавської сільської ради від 11.09.2024 за № 2441, померлий ОСОБА_3 був постійним мешканцем АДРЕСА_1 та разом із ним на день його смерті постійно (не менше шести місяців до дня смерті) ніхто не був зареєстрований та не проживав. Однак ця довідка, на його переконання, не відповідає дійсності, а натомість лише підтверджує факт проживання померлого ОСОБА_3 за іншою адресою станом на 12 листопада 1999 року.
Стверджував, що він проживав і був зареєстрований із моменту свого народження на постійній основі разом зі своїм батьком до 1995 року в АДРЕСА_1 . Проте він побудував житловий будинок АДРЕСА_2 поруч із будинком батька ОСОБА_3 , оформив право власності на побудований ним житловий будинок на підставі рішення Колочавської сільської ради № 1 від 20.01.1995 «Про оформлення права власності на домобудівлю» та згідно з розпорядженням голови Міжгірської районної ради № 31 від 26.01.1995 йому було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 16.02.1995, після чого він змінив місце своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . 
Наголошував і на тому, що у період з січня 1998 року по 12 листопада 1999 рік він забрав до себе батька ОСОБА_3 , так як він хворів і потребував догляду, а тому саме він з батьком і проживав станом на 12.11.1999 у будинку АДРЕСА_2 , про що можуть підтвердити свідки.
Також звертав увагу, що відповідно до паспорту громадянина України, виданого на його (позивача) ім`я Міжгірським РВ УМВС України в Закарпатській області від 07.102004, є відмітка про реєстрацію його місця проживання у АДРЕСА_2 лише з 7 жовтня 2004 року. Окрім цього, інформації про реєстрацію та місце його проживання до 2006 року в архіві сільської ради відсутня.
За таких обставин він на даний час не має можливості оформити свої спадкові права, оскільки в Колочавській селищній раді інформація про реєстрацію та місце його проживання зі спадкодавцем станом на 12.11.1999 та до 2006 року за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відсутня, а книги з даними погосподарського обліку до 2006 року не збереглися. Інформація про термін проживання ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сільській раді теж відсутня.
Отже, з огляду на те, що він на постійній основі безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним і на час відкриття спадщини станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , а після його смерті отримав від батька спадкове майно (дублікат свідоцтва про право особистої власності в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 ), від прийняття спадщини в установленому законом порядку не відмовлявся, а тому вважав, що спадщину після смерті батька ОСОБА_3 він прийняв фактично.
Установлення факту його постійного проживання зі спадкодавцем необхідне йому для реалізації свого права на оформлення спадщини, отримання свідоцтва про право на спадщину.
Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визнати його таким, що прийняв спадщину фактично за померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 батьком ОСОБА_3 та факт постійного його проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14.01.2025 відкрито провадження у справі за цим позовом ОСОБА_2 за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.45,46).

У запереченнях на позов ОСОБА_2 відповідач Колочавська сільська рада Хустського району Закарпатської області заперечила щодо позову ОСОБА_2 , оскільки не володіє відомостями або документальним підтвердженням факту спільного проживання позивача ОСОБА_2 із померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (т.1 а.с.66).

У відзиві на позов ОСОБА_2 відповідачка ОСОБА_1 посилалася на його безпідставність і надуманість.
Відзив мотивований тим, що 1 червня 1989 року державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт ОСОБА_3 , зареєстрований у реєстрі за № 523, згідно з яким на випадок смерті будинок АДРЕСА_1 він заповідав їй. ІНФОРМАЦІЯ_3 по АДРЕСА_1 померла її мати ОСОБА_4 .
12 жовтня 1991 року державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області було посвідчено договір дарування, зареєстрований у реєстрі за № 701, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував їй цей будинок АДРЕСА_1 . 26 червня 1992 року реєстратором Виноградівського міжміського БТІ, на підставі договору дарування від 12.10.1991 за № 701, було зареєстровано за нею право власності на вказаний будинок АДРЕСА_1 , про що було зроблено відповідний запис у реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 392. 
Рішенням Колочавської сільради від 27.07.1994 «Про приватизацію земельних ділянок» було вирішено надавати у приватну власність земельні ділянки згідно земельно-кадастрової книги, раніше надані громадянам у користування, а також було створено комісію по приватизації. 10 листопада 1994 року Колочавською сільрадою на підставі рішення цієї ж ради від 27.07.1994, ОСОБА_3 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК 006-00019, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3, яким посвідчувалося його право власності на земельну ділянку площею 0,1535 га, розташовану у АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування будинку АДРЕСА_1 (далі - Держакт №006-00019).
Зазначала, що 16 травня 1995 року секретарем виконкому Колочавської сільради Буркало О. Д. було посвідчено заповіт ОСОБА_3 , зареєстрований у реєстрі за № 9, яким він на випадок смерті заповідав їй належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,15 га згідно з державним актом № 3, тобто згідно з Держактом № 006-00019.
Наголошувала, що відповідно до довідки виконкому Колочавської сільради від 10.04.2024 за № 1266, померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був постійним мешканцем АДРЕСА_1 та разом із ним на день його смерті у даному будинку ніхто не проживав та не був зареєстрований. 
Вона як власник будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1535 га, що належала померлому ОСОБА_3 на підставі Держакту № 006-00019, фактично вступила в управління та володіння цією земельною ділянкою, а також отримала у володіння оригінал Держакту № 006-00019. 
16 жовтня 2024 року на підставі договору дарування № 701 від 12.10.1991 державним реєстратором Колочавської сільради Галай В. В. було проведено державну реєстрацію її права власності на цей будинок АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з присвоєнням будинку № 171 реєстраційного номера 3027885021120. 
21 жовтня 2024 року її представник звернувся до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. із заявою, на підставі якої було зареєстровано спадкову справу № 142/2024 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (номер справи у Спадковому реєстрі 73160139). За наслідками перевірки даних Спадкового реєстру приватним нотаріусом Дунаєвим Ю. М. було встановлено відсутність у реєстрі відомостей про заповіт ОСОБА_3 від 16.05.1995 № 9. А тому з метою внесення відомостей про заповіт ОСОБА_3 від 16.05.1995 № 9 до Спадкового реєстру, її представник 16.10.2024 звернувся із відповідною заявою до Колочавської сільради. Однак листом від 25.10.2024 № 01-10/1088 секретар Колочавської сільради повідомила, що у сільраді відсутній другий примірник заповіту, складеного 16.05.1995 за № 9 ОСОБА_3 , а також відсутній реєстр для реєстрації нотаріальних дій за 1995 рік у зв`язку з чим провести державну реєстрацію даного заповіту неможливо.
11 листопада 2024 року на підставі Держакту № 006-00019 та листа приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М. від 21.10.2024 № 212/02-14/142/2024 вона звернулася до сертифікованого інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_5 із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки площею 0,1535 га, що належала померлому ОСОБА_3 
25 листопада 2024 року у Державному земельному кадастрі було зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169 площею 0,1535 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану в урочищі «Біля хати» у с. Колочава Хустського району Закарпатської області. У процесі погодження цієї технічної документації із землеустрою державний кадастровий реєстратор повідомив їй про те, що згідно з архівних даних Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1535 га у АДРЕСА_1 посвідчувалося не Держактом № 006-00019, а іншим державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 025913, виданим 10.11.1995 Колочавською сільрадою, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3 (надалі – Держакт № 025913). 
З метою перевірки цих обставин 21.11.2024 її представник звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області із адвокатським запитом, в якому просив надати копії Держакту № 006-00019 та Держакту № 025913, а також копії документації із землеустрою, на підставі якої було виготовлено ці державні акти. Як наслідок листом від 26.11.2024 за № 29-7-0.31-5724/2-24 Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області повідомило її про те, що в архіві відділу № 3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління наявний архівний примірник державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 025913 від 10.11.1995, виданого ОСОБА_3 та технічної справи по виготовленню зазначеного державного акта. Натомість відомості про державний акт на право приватної власності серії ЗК 006-00019 від 10.11.1994 та технічна справа по його виготовленню в архіві відділу № 3 відсутні. З отриманих копій документів їй і стало відомо про те, що Держакт № 025913 був виданий ОСОБА_3 на підставі рішення Колочавської сільради від 18.07.1995. Також у відповідь на адвокатський запит архівним відділом Хустської РДА їй було видано копію рішення Колочавської сільради від 18.07.1995 № 25 «Про розгляд заяв на приватизацію земельних ділянок, видача державних актів», згідно з яким було вирішено видати державні акти та зробити приватизацію земельних ділянок громадянам відповідно до списку, що містився у додатку до цього рішення, де у додатку № 2 до рішення Колочавської сільради № 25 від 18.07.1995 під № 11 зазначений ОСОБА_3 , мешканець АДРЕСА_1 .
Отже, ОСОБА_3 дійсно передавалася у власність земельна ділянка площею 0,1535 га, розташована в АДРЕСА_1 , призначена для будівництва і обслуговування будинку АДРЕСА_1 , права на яку увійшли до складу спадщини після його смерті. При цьому слід зазначити, що у своєму заповіті від 16.05.1995 за № 9 ОСОБА_3 вже згадує про державний акт № 3. Зважаючи на те, що Держакт № 025913 був виданий 10.11.1995, тобто через шість місяців після складення заповіту, то можна констатувати той факт, що у змісті заповіту ОСОБА_3 йдеться саме про Держакт № 006-00019, який було видано 10.11.1994 й оригінал якого після смерті ОСОБА_3 перейшов у її володіння.
31 січня 2025 року вона через представника звернулася до приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлого ОСОБА_3 , а саме на земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169. Як було встановлено нотаріусом вона прийняла спадщину за ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом шляхом уступу в фактичне володіння та розпорядження спадковим майном, що підтверджується фактом володіння оригіналом Держакту № 006-00019. Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався, рішення суду щодо продовження строку для прийняття спадщини за майном померлого ОСОБА_3 до нотаріуса не надходили. Проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169 з причин суттєвих розбіжностей у відомостях про державні акти, що видані на ім`я ОСОБА_3 , яким посвідчувалося його право власності на земельну ділянку площею 0,1535 га, відсутності відомостей про реєстрацію заповіту ОСОБА_3 від 16.05.1995 за № 9 у Спадковому реєстрі. 
Звертала увагу, що 6 лютого 2025 року вона звернулася до суду з позовом до Колочавської сільради про визнання за нею права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169 в порядку спадкування за заповітом до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . 
Отже, вказані вище обставини спростовують доводи позивача про те, що спадкова справа до майна 12.11.1999 ОСОБА_3 не заводилася і що до складу спадкового майна ОСОБА_3 входив будинок АДРЕСА_1 .
Наголошувала і на тому, що своїм позовом ОСОБА_2 намагається ввести суд в оману, адже йому достеменно відомо про те, що 12 жовтня 1991 року ОСОБА_3 подарував їй будинок АДРЕСА_1 та у 1994 році між нею як власницею будинку АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 як власником сусіднього будинку АДРЕСА_2 виник конфлікт із приводу самовільного розгородження ОСОБА_2 земельної ділянки під будинком АДРЕСА_1 шляхом самовільного захоплення ним частини цієї ділянки та привласнення ним належної їй металевої огорожі. Як наслідок, рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.04.1996 у справі №2-111/1996, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, було стягнуто зі ОСОБА_2 на її користь 8 097 750,00 крб у рахунок оплати нанесеної шкоди за привласнення огорожі. 
Зауважувала і на тому, що доводи в позові ОСОБА_2 про те, що з часу свого народження і до 1995 року він проживав разом із ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 , а після того переїхав у власний будинок АДРЕСА_2 та з січня 1998 року і до дня смерті ОСОБА_3 проживав разом із ним по АДРЕСА_2 , є голослівними, оскільки спростовуються технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_2 , з якого слідує, що цей будинок був збудований у 1978 році, а також спростовуються обставинами установленими рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.04.1996 у справі №2-111/1996. Факт того, що ОСОБА_3 до самої смерті проживав саме в будинку АДРЕСА_1 свідчить і те, що виконкомом Колочавської сільради у актовому записі про смерть ОСОБА_3 № 75 від 18.11.1999 місцем його смерті зазначив будинок АДРЕСА_1 . 
Посилаючись на наведене вище просила у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю (т.1 а.с.80-88).

У квітні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Скрипченко Д. В., звернувся до суду з заявою, в якій змінив свої позовні вимоги, додавши ще вимогу про визнання за ним у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 21224821000:01:009:0169 площею 0,1535 га, розташовану в урочищі «Біля хати» у с. Колочава Хустського району Закарпатської області.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01.05.2025 прийнято до розгляду змінену позовну заяву ОСОБА_2 та постановлено в подальшому розгляд справи проводити з урахуванням змінених позовних вимог.
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено цю справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27.11.2025 у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Скрипченка Д. В. про зупинення провадження у цій справі до отримання висновку посмертної судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 302/185/25 відмовлено.

Представник відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Рішко С. І. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, просив у їх задоволені відмовити.
У судове засідання, призначене на 27.01.2026 позивач ОСОБА_2 та його представник-адвокат Скрипченко Д. В. не з`явилися вкотре, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. При цьому суд зауважує, що в судовому засіданні 27.11.2025 за клопотанням сторони позивача судом було оголошено перерву до 18.12.2025 для підготовки до судових дебатів, однак у судове засідання, призначене на 18.12.2025, 08.01.2026 і 27.01.2026 позивач та/або його представники-адвокати Скрипченко Д. В. чи Пересоляк О. С. не з`явилися, а відтак із метою дотримання розумних строків розгляду справи, наявної можливості представника позивача – адвоката Скрипченка Д. В. бути присутнім, як у всіх попередніх судових засіданнях, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів чи представника позивача – адвоката Пересоляка О. С. та підставі пункту 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд уважає за можливим розглянути дану справу за відсутності сторони позивача. 
Представник відповідача Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області у судове засідання не з`явився повторно, хоча повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, однак у своїх заявах від 03.02.2025 (т.1 а.с.66) та від 02.07.2025 (т.2 а.с.46,47) просив суд провести розгляд справи без його участі за наявними матеріалами та щодо задоволення позову ОСОБА_2 заперечив, оскільки Колочавська сільська рада не володіє відомостями або документальним підтвердженням факту спільного проживання позивача ОСОБА_2 з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Дунаєва О. І. у судове засідання не з`явилася повторно також, хоча повідомлялася належним чином про дату, час і місце розгляду справи, проте подала суду 16.01.2025 заяву, в якій просила розглянути дану справу за її відсутності (т.1 а.с.56). 

Заслухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 – адвоката Рішка С. І., дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини у справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для справи, суд зазначає таке. 
Судом установлено, що батьком позивача ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_1 був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується повторно виданим свідоцтвом про народження позивача ОСОБА_2 серії № НОМЕР_1 від 08.10.2004, повторно виданим свідоцтвом про народження відповідачки ОСОБА_6 серії НОМЕР_2 від 10.10.2024 та повторно виданим свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 від 11.09.2024 (т.1 а.с.17,18,94).
Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 78656005 від 08.10.2024, то інформація у Спадковому реєстрі щодо наявності спадкових справ і виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є відсутня (т.1 а.с.19).
З листа державної нотаріуски Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвої О. І. від 08.10.2024 за № 164/01-16 адресованого ОСОБА_2 убачається, що за майном померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадкова справа не відкривалася, ОСОБА_2 спадщину не прийняв шляхом постійного спільного проживання з ОСОБА_3 , оскільки місце реєстрації проживання ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_3 було відмінним від місця реєстрації проживання померлого, а також не надано документів, що підтверджують факт уступу спадкоємця ОСОБА_2 в управління чи володіння спадковим майном (т.1 а.с.20). 
Згідно з розпорядженням голови Міжгірської районної ради від 26.01.1995 № 31, вирішено оформити право власності на житловий будинок ОСОБА_2 та ОСОБА_7 мешканцям АДРЕСА_2 , про що видати відповідне свідоцтво (т.1 а.с.21).
Відповідно до свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 від 16.02.1995, позивачу ОСОБА_2 та ОСОБА_7 належить по частці кожному на праві власності цей будинок (т.1 а.с.22,23). 
Як слідує з довідки Колочавської сільської ради від 26.09.2024 за № 2615, ОСОБА_2 відповідно до даних погосподарського обліку цієї сільської ради, а саме за періоди 2006-2010 і по теперішній час зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 . Інформація про реєстрацію та місце проживання ОСОБА_2 до 2006 року в архіві ради відсутня. Інформація про термін проживання ОСОБА_3 , шо помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у раді відсутня, оскільки книги з відомостями погосподарського обліку до 2006 року по АДРЕСА_1 не збереглися (т.1 а.с.30). 
З погосподарської книги на будинок АДРЕСА_1 за 2016-2023 роки видно, що головою цього дворогосподарства є ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.31-35).
Рішенням Колочавської селищної ради народних депутатів № 37 від 05.09.1978, вирішено оформити право особистої власності на жилі будинки в селищі Колочава за окремими громадянами згідно з додатків № 1, 2 до цього рішення і, як наслідок, ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право особистої власності в цілому на жилий будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с.36,37,107,108).
Із довідки виконкому Колочавської сільської ради від 11.09.2024 за № 2441 видно, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Колочава ОСОБА_3 був постійним мешканцем АДРЕСА_1 та разом із ним на день його смерті постійно (не менше 6 місяців до дня смерті) ніхто не був зареєстрований та не проживав /зі слів сина позичав ОСОБА_2 / (т.1 а.с.38). Аналогічного змісту містить і довідка виконавчого комітету цієї ж сільської ради від 10.04.2024 за № 1266 (т.1 а.с.96). 
Як слідує із заповіту від 01.06.1989, посвідченого державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори за реєстровим номером № 523, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповів в цілому житловий будинок АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_1 /відповідачці/ (т.1 а.с.97,98).
16 травня 1995 року секретарем виконкому Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області Буркало О. Д. було посвідчено заповіт ОСОБА_3 , що зареєстрований у реєстрі за № 9, яким він на випадок своєї смерті заповів своїй доньці ОСОБА_1 /відповідачці/ належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,15 га згідно з державним актом № 3 (т.1 а.с.99).
З листа від 25.10.2025 за № 01-10/1088 секретаря Колочавської сільради видно, що у сільраді відсутній другий примірник заповіту, складеного 16.05.1995 за № 9 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідченого секретарем ради Буркало О.Д., а також відсутній реєстр для реєстрації нотаріальних дій за 1995 рік, у зв`язку з чим провести державну реєстрацію даного заповіту неможливо (т.1 а.с.101).
Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 78813424 від 21.10.2024, то інформація у Спадковому реєстрі щодо наявності заповіту чи спадкового договору за померлим ОСОБА_3 є відсутня (т.1 а.с.102).
Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 78813431 від 21.10.2024, то інформація у Спадковому реєстрі щодо наявності спадкових справ і виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є відсутня (т.1 а.с.103).
Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 78816269 від 21.10.2024 зареєстровано спадкову справу № 73160139 за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (т.1 а.с.104).
Як убачається з постанови про відмову в учиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. від 31.01.2025 № 18/02-31, то ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склав заповіт, який посвідчено секретарем виконкому Колочавської сільської ради Буркало О. Д. 16.05.1995 за реєстровим № 9, в якому він заповідав своїй дочці ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,15 га, однак відомості про цей заповіт не внесені до Спадкового реєстру; спадщину ОСОБА_1 прийняла шляхом вступу у фактичне володіння та розпорядження спадковим майном, що підтверджується фактом володіння оригіналом правовстановлюючого документа на землю – Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК № 006-00019, виданого на ім`я ОСОБА_3 10.11.1994; ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався. Однак зважаючи на суттєві розбіжності у відомостях про Державні акти на землю серії ЗК № 006-00019 від 10.11.1994 та серії ІІ-ЗК № 025913 від 10.11.1995 та відсутністю відомостей про реєстрацію заповіту у Спадковому реєстрі, слід відмовити у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за майном померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1535 га, що знаходиться на території Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області (т.1 а.с.105,106).
12 жовтня 1991 року державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області було посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 701, відповідно до якого батько відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подарував їй зазначений будинок АДРЕСА_1 . 26 червня 1992 року реєстратором Виноградівського міжміського БТІ, на підставі вказаного договору дарування від 12.10.1991 № 701, було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_1 у цілому право власності на цей будинок АДРЕСА_1 , про що було зроблено відповідний запис у реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 392 (т.1 а.с.110-112). 
Також листом КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» № 157 від 28.07.2024 підтверджено, що станом на 31.12.2012 за відповідачкою ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 12.10.1991 за реєстровим № 701, про що реєстратором Виноградівського міжрайонного малого виробничого підприємством технічної інвентаризації 26.06.1992 було зроблено відповідний запис у реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 392 (т.1 а.с.113). 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 400135272 від 21.10.2024, відповідачка ОСОБА_1 є одноосібним власником зазначеного вище житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.114).
25 листопада 2024 року у Державному земельному кадастрі було зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169 площею 0,1535 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану в урочищі «Біля хати» у с. Колочава Хустського району Закарпатської області, яка належала ОСОБА_3 (т.1 а.с.116-126).
Рішенням Колочавської сільради від 27.07.1994 «Про приватизацію земельних ділянок» було вирішено надати у приватну власність земельні ділянки згідно зі земельно-кадастрової книги, що раніше були надані громадянам у користування та було створено комісію по приватизації, а 10 листопада 1994 року Колочавською сільрадою, на підставі рішення цієї ж ради від 27.07.1994, ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК 006-00019, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3, яким посвідчувалося його право власності на земельну ділянку площею 0,1535 га, розташовану в АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування вказаного будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.127,128).
Як убачається з листа від 26.11.2024 за № 29-7-0.31-5724/2-24 Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, то в архіві Відділу № 3 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління наявний архівний примірник державного акта на право приватної власності на землю серії II-ЗК № 025913 від 10.11.1995, виданого ОСОБА_3 та технічної справи по виготовленню зазначеного державного акта. Натомість відомості про державний акт на право приватної власності серії 3К 006-00019 від 10.11.1994 та технічна справа по його виготовленню в архіві відділу № 3 відсутні (т.1 а.с.133).
З Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 025913 від 10.11.1995 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 3 видно, що ОСОБА_3 , мешканцю АДРЕСА_1 , на підставі рішення Колочавської сільської ради від 18.07.1995, належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.134-142).
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.04.1996 у справі №2-111/1996р, залишеним без змін ухвалою Закарпатського обласного суду від 21.05.1996, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто на її користь із ОСОБА_2 8 097 750 карбованців за заподіяння самовільним розгородженням і привласнення металевої огорожі /сітки/ при самовільному захоплені земельної ділянки у травні і листопаді 1994 року. З цього рішення видно, що відповідач ОСОБА_2 пояснив, що він мешкає у власному будинку по сусідству з батьком ОСОБА_3 та у зв`язку з цим тривалий час користувалися земельними присадибними ділянками спільно, однак після того як батько подарував будинок ОСОБА_1 і передав земельну ділянку, він зняв металеву огорожу з сітки і забрав собі біля 40 погонних метрів, яку встановив на межі ділянок (т.1 а.с.143,144). Водночас, як установлено Закарпатським обласним судом у зазначеній вище ухвалі, конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник після того, як будинок АДРЕСА_1 і земельну ділянку ОСОБА_3 , який є батьком сторін, подарував позивачці ОСОБА_1 (т.1 а.с.145,146). 
Відповідно до запису акта про смерть № 75 від 18.11.1999 виконкому Колочавської сільської ради, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав у будинку АДРЕСА_1 , заявником є ОСОБА_9 , який і отримав одноразову допомогу (т.1 а.с.215). 
Окрім цього, у судовому засіданні допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_2 , зокрема пояснив, що після смерті матері його батько ОСОБА_3 проживав і в будинку АДРЕСА_3 , якогось розмежування у виді паркану між цими двома домоволодіннями не було. Він разом із дружиною ОСОБА_7 доглядали за батьком, оскільки той хворів та не мав можливості самостійно доглядати за собою. Десь за місяць до смерті батька ОСОБА_3 вони з дружиною перевили його до свого будинку АДРЕСА_2 і доглядати його до самої смерті, а після смерті батька він уступив в управління і володіння його майном шляхом користування належної ОСОБА_3 земельної ділянки. 
Схожі за змістом пояснення надала в судовому засіданні і свідок ОСОБА_7 , яка зазначила, що приблизно за рік до смерті вони з чоловіком забрали його батька до себе, а десь за місяць чи два місяці до смерті перевели до себе в ліжко ОСОБА_3 , доглядали за ним та здійснили поховання ОСОБА_3 . Її чоловік ОСОБА_10 після смерті його батька десь через 2-3 тижні забрав господарські товари, речі домашнього вжитку, документи у виді військового квитка, дубліката свідоцтва про право власності на будинок № НОМЕР_4 , оскільки вважав, що є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 . Також ствердила, що після смерті ОСОБА_3 вона з чоловіком доглядали будинок АДРЕСА_1 та користувалися належною ОСОБА_3 земельною ділянкою. 
Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показав, що позивач із жінкою доглядали ОСОБА_3 , який помер у них на руках, оскільки проживали вони всі разом і померлий був на їх утриманні. Розмежування господарств між будинками не було як до смерті ОСОБА_3 , так і після його смерті, паркан позивач поклав лише нещодавно. Ствердив, що не пам`ятає коли помер ОСОБА_3 , оскільки не спілкувався з ним десь за 2 роки до його смерті. Дочка ОСОБА_12 також доглядала ОСОБА_3 , а смертний лист брав син ОСОБА_13 . Йому невідомо про дарування будинку відповідачці, відомо лише про спір між позивачем і відповідачкою щодо паркану, який позивач ОСОБА_2 поклав від інших сусідів. 
Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснив, що в останній рік перед смертю ОСОБА_3 жив сам в окремому будинку, його навідували діти. Між будинками АДРЕСА_3 як до смерті ОСОБА_3 , так і після його смерті паркану не було, такий паркан наявний уже на теперішній час. Чи було фактичне розмежування земельних ділянок між будинками АДРЕСА_3 йому невідомо. Також йому невідомо про дарування будинку відповідачці та ОСОБА_3 перед смертю не жив разом із позивачем, а жив сам у своїй хаті № НОМЕР_4 . Хто користувався земельною ділянкою після смерті ОСОБА_3 йому невідомо.
Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 проживав один у будинку АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_2 проживав окремо від батька і між їхніми будинками була огорожа. Після смерті ОСОБА_3 земельною ділянкою під будинком № НОМЕР_4 користувався і користується до нині за згодою ОСОБА_16 його син ОСОБА_13 , при цьому позивач цією земельною ділянкою не користувався. Зауважила і те, що син ОСОБА_3 – ОСОБА_13 проводив похорон. Також десь за рік до смерті ОСОБА_3 під час сезонних робіт вона бачила ОСОБА_3 , який проживав сам у будинку АДРЕСА_1 .
Свідок ОСОБА_17 у судовому засідання показала, що її дідо ОСОБА_3 після смерті своєї жінки сам проживав у будинку АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_2 не мав відношення до будинку ОСОБА_3 , оскільки там була огорожа і він не користувався цим будинком АДРЕСА_1 . 
Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні зазначила, що ще за життя ОСОБА_3 довідалася від нього про те, що такий подарував будинок і земельну ділянку відповідачці ОСОБА_1 . Двори будинків АДРЕСА_3 були окремим і між ними була огорожа і до смерті ОСОБА_3 , який жив окремо від позивача. ОСОБА_3 не хотів ніде жити зі своїми дітьми, а лише у будинку АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_3 відповідачка дала ключі від будинку АДРЕСА_1 її батькові ОСОБА_19 , який користувався ним, як і користувався земельною ділянкою до цього будинку. ОСОБА_3 окремо жив від позивача, а харчі йому приносили його діти. 
Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи
Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII).
Отже, оцінивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, а також беручи до уваги те, що: 1) довідками виконкому Колочавської сільської ради від 10.04.2024 № 1266 та від 11.09.2024 за № 2441 підтверджується, що померлий ОСОБА_3 був постійним мешканцем саме в будинку АДРЕСА_3 і разом з ним на день його смерті постійно (не менше шести місяців до дня смерті) ніхто не був зареєстрований і не проживав. При цьому суд уважає голослівними доводи позивача про те, що ці довідки лише підтверджують факт проживання померлого ОСОБА_3 за іншою адресою станом на 12.11.1999; 2) записом акта про смерть № 75 від 18.11.1999 стверджується, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 проживав у будинку АДРЕСА_3 і заявником є ОСОБА_20 , а не позивач; 3) позивач достеменно був обізнаний ще задовго до смерті ОСОБА_3 про те, що власницею домоволодіння № НОМЕР_4 був уже не ОСОБА_3 , а відповідачка ОСОБА_1 , про що свідчить рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.04.1996 у справі №2-111/1996р, залишене без змін ухвалою Закарпатського обласного суду від 21.05.1996, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, із яких видно про заподіяння ОСОБА_2 матеріальної шкоди ОСОБА_1 самовільним розгородженням і привласнення металевої огорожі /сітки/ при самовільному захоплені земельної ділянки у травні і листопаді 1994 року, де відповідач ОСОБА_2 пояснив, що він мешкає у власному будинку по сусідству з батьком ОСОБА_3 та у зв`язку з цим тривалий час користувалися земельними присадибними ділянками спільно, однак після того як батько подарував будинок ОСОБА_1 і передав земельну ділянку, він зняв металеву огорожу з сітки і забрав собі біля 40 погонних метрів, яку встановив на межі ділянок, а Закарпатський обласний суд у зазначеній вище ухвалі констатував, що конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник після того, як будинок АДРЕСА_1 і земельну ділянку ОСОБА_3 , який є батьком сторін, подарував позивачці ОСОБА_1 . Із цих підстав суд уважає безпідставними доводи позивача про те, що до 1995 року він разом із батьком проживав у будинку АДРЕСА_3 у 1995 році й оформивши на нього право власності, переїхав проживати в нього; 4) сама по собі наявність у позивача ОСОБА_10 дублікату свідоцтва про право особистої власності в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_3 , не свідчить про фактичний уступ в управління та володіння спадковим майном спадкодавця ОСОБА_3 на підставі ст. 549 ЦК УРСР, оскільки такий будинок після державної реєстрації 26.06.1992 Виноградівським міжміським БТІ договору дарування від 12.10.1991 № 701 у цілому вже належав відповідачці ОСОБА_1 . До того ж відповідачка ОСОБА_1 як власниця будинку АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини за померлим батьком ОСОБА_3 фактично вступила у володіння і користування спірною земельною ділянкою, отримавши на руки оригінал державного акту на право приватної власності на цю земельну ділянку /це встановлено і нотаріусом у постанові від 31.01.2025 № 18/02-31/, виданого на ім`я ОСОБА_3 , та останнім 16.05.1995 на неї було складено заповіт щодо даної земельної ділянки; 5) показання в суді свідків ОСОБА_2 і ОСОБА_7 поза розумним сумнівом не є спроможними, оскільки ОСОБА_2 є позивачем, ОСОБА_7 його дружиною, а відтак вони зацікавлені в результатах розгляду цієї справи, а також їх показання і показання решти свідків сторони позивача не в повній мірі узгоджуються з іншими матеріалами справи - суд доходить висновку, що позивач не довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак у задоволені позову ОСОБА_2 необхідно відмовити. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1, пункту 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
За таких обставин понесені у цій справі позивачем ОСОБА_2 судові витрати слід покласти на нього.
Керуючись наведеним вище та статтями 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
У задоволенні позову  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, до Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Дунаєва Ольга Іванівна, про встановлення факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання особи такою, що прийняла спадщину фактично та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 273 ЦПК України. 
Повне судове рішення складено 27.01.2026.

Учасники справи:
Позивач  ОСОБА_2 , зареєстроване і фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .
Відповідач-1 Колочавська сільська рада Хустського району Закарпатської області, місце знаходження: вул. Шевченка, 78 с. Колочава Хустського району Закарпатської області, ідентифікаційний код ЄРДПОУ 04350777;
Відповідач-2 ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 ;
Третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору Державний нотаріус Дунаєва Ольга Іванівна, місце знаходження: вул. Шевченка, 99 селище Міжгір?я Хустського району Закарпатської області.

Суддя В. Ю. Готра