ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №500/5554/25
29 січня 2026 року	м. Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 через представника адвоката Лелеку Ганну Олександрівну звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить:
визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 28 липня 2025 року щодо звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу",
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 28 липня 2025 року щодо звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та прийняти рішення про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за Контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія-заправника автомобільного відділення автомобільного взводу роти забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком до оголошення демобілізації, що підтверджується копією Контракту.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , батько позивача помер, який брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтереси держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України і згідно Витягу з протоколу засідання штатної НОМЕР_2 Регіональної військово-лікарської комісії №2680 від 09 серпня 2024 року причиною смерті послужило - ЗАХВОРЮВАННЯ ПРИЗВЕЛО ДО СМЕРТІ, ТА ПРИЧИНА СМЕРТІ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНІ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ.
28 липня 2025 року позивачем було подано рапорт на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 про звільнення з військової служби, у зв`язку із загибеллю батька під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану, на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Однак, помічником командира в/ч НОМЕР_1 з правової роботи йому було відмовлено у зв`язку з відсутності підстав для звільнення з військової служби, відповідно до статті ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 26.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до статей 162-164 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 
13.10.2025 від відповідача поступив до суду відзив на позовну заяву, в якому Військова частина НОМЕР_1 просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
В заперечення вказує, що 28 липня 2025 року позивачем було подано рапорт на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 про звільнення з військової служби, у зв`язку із загибеллю батька під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану, на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Однак, диспозиція абз. 15 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" вказує на те що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Відповідно до довідки про причину смерті від 09.01.2024 №1711, яка була долучена до рапорту позивача, встановлено що батько позивача ІНФОРМАЦІЯ_2 помер від хронічної ішемічної хвороби серця перебуваючи у відпустці.
Відповідно до витягу з протоколу засідання штатної 16 Регіональної військово-лікарської комісії №2680 від 09 серпня 2024 року, захворювання призвело до смерті, та причина смерті, так пов`язана з захистом батьківщини.
Вважає, що поняття "загиблий" та "померлий" не є тотожними за своєю суттю, оскільки відрізняються причиною та обставинами смерті особи, тому будь-якої вини чи протиправних дій з боку військової частини НОМЕР_1 стосовно позивача допущено не було, підстави для звільнення позивача з військової служби відсутні.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Суд зазначає, що розгляд даної справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з урахуванням строку перебування головуючого судді у відпустці, в порядку черговості.
Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 проходить військову службу за Контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія-заправника автомобільного відділення автомобільного взводу роти забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 (по АДРЕСА_1 ), строком до оголошення демобілізації, що підтверджується копією Контракту.
28.07.2025 позивач подав рапорт на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 про звільнення з військової служби, у зв`язку із смертю батька під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану, на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і з Витягу з протоколу засідання штатної 16 Регіональної військово-лікарської комісії №2680 від 09 серпня 2024 року видно, що захворювання солдата ОСОБА_3 , 1966 року народження, "Хронічна ішемічна хвороба серця. Стенозуючий атеросклероз вінцевої артерії. Гостра серцево-судинна недостатність", яке згідно військово-облікових документів, витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_3 по стройовій частині) від 12.12.2023 №355, висновку експерта №632 від 29.12.2023, №703 від 19.12.2023, №1109 від 13.12.2023 Тернопільського обласного бюро СМЕ та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 12.12.2023, виданого Вишнівецькою селищною радою Кременецького району Тернопільської області причиною смерті батька позивача послужило - ЗАХВОРЮВАННЯ ПРИЗВЕЛО ДО СМЕРТІ, ТА ПРИЧИНА СМЕРТІ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНІ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ.
Помічником командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи на рапорті командира роти забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_4 від 28.07.2025, який клопоче командиру Військової частини НОМЕР_1 підполковнику ОСОБА_5 по суті рапорту старшого солдата ОСОБА_1 , водія-заправника автомобільного відділення автомобільного взводу роти забезпечення щодо його звільнення, здійснено запис "Відсутні підстави для звільнення з військової служби, відповідно до частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 28.07.2025 щодо звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.
Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з частиною другою статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною третьою статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
За приписами частин першої, другої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.
За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
За приписами статті 1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Згідно з цим Указом мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Ці строки неодноразово продовжувалися аналогічними Указами Президента України та тривають до тепер.
Як встановлено судом позивач ОСОБА_1 проходить військову службу за Контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія-заправника автомобільного відділення автомобільного взводу роти забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком до оголошення демобілізації, що підтверджується копією Контракту та не заперечується сторонами.
27.07.2025 позивач звернувся до відповідача з рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби відповідно до пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із смертю батька ОСОБА_2 , захворювання, яке призвело до смерті, та причина смерті, так, пов`язані із захистом Батьківщини.
До рапорту додано: 1. Копію паспорту виданого на ім`я ОСОБА_1 , НОМЕР_5 , на 1 арк., в 1 прим.; 2. Копію ідентифікаційного коду виданого на ім`я ОСОБА_1 , НОМЕР_6 , на 1 арк., в 1 прим.; 3. Копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; НОМЕР_7 , на 1 арк., в 1 прим.; 4. Копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серія № НОМЕР_8 , на 1 арк., в 1 прим.; 5. Витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 05.12.2024 №361, на 1 арк., в 1 прим.; 6. Копію Витягу з протоколу засідання штатної 16 Регіональної військово-лікарської комісії №2680 від 09.08.2024, на 1 арк., в 1 прим.; 7. Копію довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 04.01.2024 №05, на 1 арк., в 1 прим.; 8. Копію довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 09.01.2024 №1711 на 1 арк., в 1 прим.
Так, згідно з підпунктом "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Вимогами абзацу 16 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII встановлено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Помічником командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи на рапорті командира роти забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_4 від 28.07.2025, який клопоче командиру Військової частини НОМЕР_1 підполковнику ОСОБА_5 по суті рапорту старшого солдата ОСОБА_1 , водія-заправника автомобільного відділення автомобільного взводу роти забезпечення щодо його звільнення, здійснено запис "Відсутні підстави для звільнення з військової служби, відповідно до частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"
Відповідно до підпункту 30 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (пункт 12.11. розділу ХІІ) перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються:
якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану:
документи, що підтверджують родинні зв`язки;
копія посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці або копія посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, в якому проставляється відмітка про норму Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на підставі якої особі надано статус або витяг із Єдиного державного реєстру ветеранів війни, копія свідоцтва про смерть особи, документи, які підтверджують факт загибелі (смерті) під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану або копія рішення суду про оголошення особи померлою у порядку, визначеному Цивільним кодексом України;
витяг із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин або рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи померлою у порядку, визначеному Цивільним кодексом України.
Як слідує з матеріалів справи та доданих до рапорту позивача документів ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , батько позивача помер, який брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтереси держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України і згідно Витягу з протоколу засідання штатної 16 Регіональної військово-лікарської комісії №2680 від 09 серпня 2024 року причиною смерті послужило - ЗАХВОРЮВАННЯ ПРИЗВЕЛО ДО СМЕРТІ, ТА ПРИЧИНА СМЕРТІ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНІ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ.
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з пунктом 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України №1153/2008 від 10.12.2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Пунктом 233 цього Положення передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника..
Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником. (пункт 31 Статуту ЗСУ)
Слід зазначити, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.
Наказом Міністерства оборони України №531 від 06.08.2024, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.08.2024 за №1214/42559, затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (надалі - Порядок №531).
Цей Порядок визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту. 
Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку №531 з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, - до наступного прямого командира (начальника).
Пунктом 1 Розділу ІІ Порядку №531 визначено, що рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.
Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку. (пункт 2 Розділу ІІ Порядку №531)
Судом враховано, що рапорт позивача подано по команді командиру роти забезпечення старшому лейтенанту ОСОБА_6 , однак остаточне рішення за рапортом військовослужбовця про звільнення (чи відмову у звільненні) з військової служби має бути прийняте командиром Військової частини НОМЕР_1 , який наділений правом вирішувати питання по суті.
Однак командиром Військової частини НОМЕР_1 не розглянуто рапорт позивача від 28.07.2025 про звільнення з військової служби, оскільки помічником командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи на рапорті командира роти забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_4 від 28.07.2025, який клопоче командиру Військової частини НОМЕР_1 підполковнику ОСОБА_5 по суті рапорту старшого солдата ОСОБА_1 , водія-заправника автомобільного відділення автомобільного взводу роти забезпечення щодо його звільнення, здійснено запис "Відсутні підстави для звільнення з військової служби, відповідно до частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"
Таким чином командиром Військової частини НОМЕР_1 не прийнято рішення у встановленому законом порядку за результатом розгляду рапорту позивача від 28.07.2025, відтак відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у не належному розгляді рапорту ОСОБА_1 від 28.07.2025 про звільнення із військової служби як військовослужбовця за контрактом відповідно до пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із смертю батька ОСОБА_2 , захворювання, яке призвело до смерті, та причина смерті, так, пов`язані із захистом Батьківщини. 
Суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №342/158/17 чітко зазначено, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу чи його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону (або ж іншого нормативно-правового регулювання) віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина п`ята статті 242 КАС України).
Оскільки рапорт не був розглянутий відповідно до встановленої законом процедури, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача здійснити розгляд рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", датованого 28 липня 2025 року у визначеному законом порядку з урахуванням висновків суду, та прийняти обґрунтоване рішення відповідно до вимог закону.
Таким чином позовні вимоги в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 28.07.2025 про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у встановленому порядку підлягають задоволенню.
У свою чергу, відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача. При цьому підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові 25 червня 2020 року по справі №520/2261/19, згідно яких "обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги".
Суд погоджується з твердженням позивача в позовній заяві, що помічник командира в/ч НОМЕР_1 з правової робити своєю резолюцією відмовив у звільненні відповідно до частини 12 статті 26 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з відсутністю підстав, однак це не є рішенням за результатами розгляду рапорту про звільнення, так як не містить правової підстави та обґрунтування, не вказано дати і час, не роз`яснено порядку оскарження. 
Тому позовна вимога про визнання протиправною відмови Військової частини НОМЕР_1 в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 28.07.2025 про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" не підлягає задоволенню.
Однак для прийняття рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії суд повинен встановити факт його бездіяльності та констатувати її протиправний характер внаслідок порушення прав, свобод або інтересів позивача з боку відповідача-суб`єкта владних повноважень.
Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені (див. серед іншого постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.11.2022 у справі №9901/480/19).
Водночас у вже згаданій вище постанові №320/950/19 від 16.02.2021 Верховний Суд виснував, що умовою розгляду судом питання про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів такою бездіяльністю. Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 360/1193/17.
З огляду на вищенаведене, суд, з урахуванням вимог частини другої статті 9 КАС України, дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо нерозгляду по суті рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Необхідно також звернути увагу, що позивач просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням висновків суду.
Суд зазначає, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. А відтак, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За результатом розгляду даної справи судом встановлено, що саме відповідач наділений відповідними повноваженнями щодо розгляду по суті рапорту позивача та прийняття відповідного рішення щодо звільнення його з військової служби, а відтак адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади, тому вимоги позивача про зобов`язання відповідача звільнити його з військової служби є передчасними та задоволенню не підлягають.
Згідно частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.
При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява №387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не належному розгляді рапорту ОСОБА_1 від 28 липня 2025 року про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 28 липня 2025 року про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та прийняти відповідне рішення.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено і підписано 29 січня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 ); 
відповідач:
- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_9 ). 
Головуючий суддя Мартиць О.І.