ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Давидюка Тараса, 26А, м. Рівне, 33013, тел. (0362) 62 03 12, код ЄДРПОУ: 03500111,
e-mail: inbox@rv.arbitr.gov.ua, вебсайт: https://rv.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" лютого 2026 р. м. Рівне Справа № 918/1118/25 
Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,
розглянув матеріали справи
за позовом: Орендного підприємства санаторій "Червона Калина" імені Миколи Сивого
до відповідача: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Рівне
про: стягнення 160 144,00 грн

секретар судового засідання: С.Коваль
представники сторін у судове засідання не з`явились

СУТЬ СПОРУ
Орендне підприємство санаторій "Червона Калина" імені Миколи Сивого звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Рівне про стягнення 160 144,00 грн збитків.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
Позовні вимоги аргументовані тим, що позивач вважає, що відповідачем завдано йому збитків. Пред`являючи такі вимоги позивач посилається на те, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 18.09.2025 по справі №918/717/25, яке набрало законної сили, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" до Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого задоволено повністю стягнуто з Орендного підприємства санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" 117 470,78 грн інфляційних втрат, 42 707,67 грн 3% річних та 2 422,40 грн витрат по сплаті судового збору.
Також позивач зазначає, що відповідно до наказу Рівненської обласної державної адміністрації від 02.02.2023 року №48 "Про забезпечення виконання заходів правового режиму воєнного стану" було зобов`язано керівництво ОП санаторію "Червона калина" імені М.Сивого передати у користування військовослужбовцям частину приміщень санаторію.
Пунктом 2 цього наказу визначено, що платником комунальних послуг визначено Квартирно-експлуатаційний відділ міста Рівне.
Порядок відшкодування витрат на оплату комунальних послуг, в тому числі електропостачання, визначено в розділі 3 договору укладеного позивачем, відповідачем та військовим формуванням.
Пунктом 9.2 розділу 9 договору на відповідача покладено обов`язок укласти з утримувачем (позивачем) договори на відшкодування вартості комунальних послуг. Платник (відповідач) зобов`язується відшкодовувати утримувачу вартість комунальних послуг, що спожиті користувачем у процесі виконання цього договору. Відшкодування здійснюється платником за умови погодження акту користувачем, а саме підписом відповідальної особи з сторони користувача.
Разом з тим, виставлені рахунки ОП санаторієм "Червона калина" ім. М. Сивого оплачувались Квартирно-експлуатаційним відділом міста Рівне із значною затримкою, що призводило до нарощування заборгованості санаторію перед постачальником електроенергії, оскільки 70% споживання здійснювалось саме військовою частиною і санаторій самостійно не мав можливості покривати дані витрати.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 05.03.2025 у справі №918/974/24 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" задоволено частково. Стягнуто з Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" основний борг у розмірі 577 398,34 грн, 3% річних у розмірі 9 578,38 грн, інфляційні втрати у розмірі 23 110,83 грн.
Також ТОВ "Волиньелектрозбут" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Орендного підприємства санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого про стягнення заборгованості в сумі 250 005,44 грн, з яких: 249 841,61 грн основний борг з оплати спожитої у листопаді 2024 року електроенергії та 163,83 грн 3% річних, нарахованих по 31.12.2024 р. Рішенням суду від 10.02.2025 у справі №918/1255/24 позов було задоволено повністю, стягнуто з відповідача 249 841,61 грн основного боргу, 163,83 грн 3% річних.
У вищенаведених судових рішеннях судом уже встановлено факти несвоєчасного погашення відповідачем заборгованості з оплати вартості електроенергії, спожитої в травні грудні 2023 року, лютому, червні, серпні, жовтні, листопаді 2024 року.
Таким чином, оскільки відповідач своєчасно не виконав своїх зобов`язань щодо оплати вартості фактично отриманої та спожитої електричної енергії за період січень-квітень, червень-грудень 2023 року, січень, березень, жовтень, листопад 2024 року, тому ТОВ "Волиньелектрозбут" здійснено нарахування трьох процентів річних 42 707,67 грн за період з 21.02.2023 по 30.06.2025 та інфляційних втрат 117 470,78 грн за період з 21.02.2023 по 30.06.2025.
Відповідач у відзиві на позов вказав що не погоджується з позовними вимогами та вважає їх безпідставними з підстав відсутності для регресу за ст. 1191 ЦК України. Інфляційні втрати та 3% річних, які позивач просить стягнути, не є реальними збитками, а є мірою цивільно-правової відповідальності боржника, що неодноразово підтверджено правовими позиціями Верховного Суду. Позивач не довів існування договору або норми закону, яка покладала б на відповідача обов`язок компенсувати такі санкції.
Вина відповідача не доведена. Позивач не надав належних доказів того, що несвоєчасна оплата вартості електроенергії сталася з вини відповідача, а не внаслідок дій (бездіяльності) самого позивача. 
Відповідач також стверджує про відсутність причинно-наслідкового зв`язку. Судові санкції, сплачені позивачем, виникли внаслідок його договірних відносин із ТОВ "Волиньелектрозбут" та є ризиком господарської діяльності позивача. Позивач самостійно допустив накопичення боргу, не вжив заходів реструктуризації, зміни порядку розрахунків, своєчасного судового захисту. Судові санкції - є наслідком господарської діяльності самого позивача, а не автоматично дій відповідача.

Процесуальні дії у справі
Ухвалою від 12 грудня 2025 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначив на 13 січня 2026 року.
31 грудня 2025 року відповідач подав клопотання про поновлення строку для подання відзиву.
31 грудня 2025 року відповідач подав відзив на позов.
Ухвалою від 13 січня 2026 року задоволене клопотання відповідача про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позов, розгляд справи відкладено на 3 лютого 2026 року.
У судове засідання представники позивача та відповідача не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи учасники справи повідомлений належним чином. 

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.
Згідно з наказом Рівненської обласної військової адміністрації №48 від 2 лютого 2023 року, Голові правління орендного підприємства санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого наказано передати тимчасово виконуючому обов`язки командира військової частини приміщення, що розташоване за адресою: (адреса не зазначається судом в цілях безпеки особового складу та майна), для тимчасового розміщення майна та військовослужбовців підрозділів військової частини, з моменту їх фактичного розміщення. Платником комунальних послуг визначено квартирно-експлуатаційний відділ м. Рівне.
13 лютого 2023 року Орендне підприємство санаторій "Червона Калина" імені Миколи Сивого (позивач/утримувач), Квартирно-експлуатаційний відділ міста Рівне (відповідач/платник), військова частина (користувач) уклали договір відповідно до предмету якого утримувач, відповідно до наказу начальника Рівненської обласної військової адміністрації від 02.02.2023 № 48 передав актом приймання - передачі майна від 13.02.2023 користувачу - Військовій частині нерухоме майно в спільне безоплатне користування для тимчасового розміщення майна та військовослужбовців військової частини.
Всі відшкодування за отримані комунальні послуги користувача за цим договором сплачуються платником та виключно за погодженням із ним (пункт 3.2. договору).
Підставою для відшкодування платником за користувача комунальних послуг є виставлені рахунки постачальними організаціями, які надають комунальні послуги утримувачу. З метою відшкодування комунальних послуг утримувач зобов`язаний виставити рахунки платнику та надати копії рахунків, що виставлені утримувачу постачальними організаціями, які надають комунальні послуги (пункт 3.3. договору).
Платник не відповідає за зобов`язаннями користувача крім тих зобов`язань, що визначені у цьому договорі (пункт 3.4. договору).
Наказом Рівненської обласної військової адміністрації №232 від 5 травня 2023 року внесено зміни до наказу Рівненської обласної військової адміністрації №48 від 2 лютого 2023 року.
Також, 5 травня 2023 року сторони уклали договір про заміну сторони (військової частини) до договору б/н від 13.02.2023 року.
5 травня 2023 року сторонами складений та підписаний акт приймання - передачі майна, в якому в тому числі відображені показники 2 лічильників е/е.
В матеріалах справи наявні акти про відшкодування понесених витрат з оплати послуг електропостачання: за лютий 2023 року на суму 32 237,44 грн, за лютий 2023 року на суму 55 370,60 грн, за березень 2023 року на суму 227 603,47 грн (оплачено 13.07.2023 року), за березень 2023 року на суму 86 858,17 грн (оплачено 13.07.2023 року), за квітень 2023 року на суму 258 0452,13 грн (оплачено 13.07.2023), за травень 2023 року на суму 213 739,40 грн (оплачено 13.07.2023 року), за червень 2023 року на суму 196 900,93 грн (оплачено 29.11.2023 року); липень 2023 року на суму 198 801,84 грн (оплачено 29.11.2023 року), серпень 2023 року на суму 299 766,29 грн (закреслено та виправлено на 245 037,65 грн), за вересень 2023 року на суму 246 977,71 грн (містить допис 245 415,58 грн), за жовтень 2023 року на суму 320 543,53 грн (закреслено та виправлено на 316 506,90 грн) (оплачено 29.11.2023 року), за листопад 2023 року на суму 393 688,34 грн (закреслено та виправлено на 393 710,42 грн), за грудень 2023 року на суму 601 697,46 грн, за січень 2024 року на суму 2 105 895,39 грн (закреслено та виправлено на 602 465,86 грн), за лютий 2024 року на суму 455 046,60 грн (оплачено 29.05.2024 року), за березень 2024 року на суму 456 596,92 грн (оплачено 29.05.2024 року), за квітень 2024 року на суму 342 892,00 грн, за червень 2024 року на суму 280 461,31 грн, за липень 2024 року на суму 346 765,77 грн, серпень 2024 року на суму 304 559,21 грн, за вересень 2024 року на суму 278 856,90 грн, за жовтень 2024 року на суму 498 907,28 грн.
Також у справі наявні платіжні інструкції про сплату відповідачем на користь позивача 280 461,34 грн згідно з актом №1 від 09.10.2024 року, 304 559,21 грн згідно з актом №3 від 07.10.2024 року, 346 765,77 грн згідно з актом №2 від 07102024 року.
Також як слідує з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Рівненської області від 18 вересня 2025 року у справі № 918/717/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" до Орендного підприємства санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, позов задоволено, стягнуто з Орендного підприємства санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" 117 470,78 грн інфляційних втрат, 42 707,67 грн 3% річних та 2 422,40 грн витрат по сплаті судового збору.
З огляду на положення статті 625 ЦК України, позивач (у справі №918/717/25) нарахував відповідачу 3% річних 42 707,67 грн за період з 21.02.2023 по 30.06.2025 та інфляційних втрат 117 470,78 грн за період з 21.02.2023 по 30.06.2025. Наведені вимоги суд задоволив рішенням від 18.09.2025 року №918/717/25. 
Вказаним рішенням установлено, що 01.01.2022 року Орендне підприємство санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого (споживач) та ТОВ "Волиньелектрозбут" уклали договір про постачання електричної енергії споживачу №730-0072000 шляхом подання споживачем заяви - приєднання з додатком №1 від 13.12.2021 року до договору на умовах індивідуальної комерційної пропозиції.
На виконання умов договору ТОВ "Волиньелектрозбут" забезпечило постачання електричної енергії для потреб об`єктів відповідача, що підтверджується актами приймання-передачі реалізованої електричної енергії та рахунками, зокрема: актом №530-0072000/1/1 від 31.01.2023 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за січень 2023 року; актом №530-0072000/2/1 від 28.02.2023 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за лютий 2023 року; актом №530-0072000/3/1 від 31.03.2023 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за березень 2023 року; актом №530-0072000/4/1 від 30.04.2023 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за квітень 2023 року; актом №530-0072000/6/1 від 30.06.2023 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за червень 2023 року; актом №530-0072000/7/1 від 31.07.2023 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за липень 2023 року; актом №530-0072000/8/1 від 31.08.2023 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за серпень 2023 року; актом №530-0072000/9/1 від 30.09.2023 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за вересень 2023 року; актом №530-0072000/10/1 від 31.10.2023 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за жовтень 2023 року; актом №530-0072000/11/1 від 30.11.2023 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за листопад 2023 року; актом №530-0072000/12/1 від 31.12.2023 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за грудень 2023 року; актом №530-0072000/1/1 від 31.01.2024 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за січень 2024 року; актом №530-0072000/3/1 від 31.03.2024 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за березень 2024 року; актом 530-0072000/10/Ф1 від 31.10.2024 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за жовтень 2024 року; актом 530-0072000/11/Ф1 від 30.11.2024 приймання-передачі реалізованої електричної енергії за листопад 2024 р.
Також ТОВ "Волиньелектрозбут" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Орендного підприємства санаторій "Червона Калина" імені Миколи Сивого про стягнення 2 497 923,67 грн, з яких: 2 448 894,18 грн заборгованості за травень – грудень 2023 року, 19 547,89 грн три відсотки річних, нарахованих по 15.01.2024 року, та 29 481,60 грн інфляційних втрат, нарахованих по грудень 2023 року.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 2 квітня 2024 року позов у справі №918/63/24 задоволено частково, стягнуто з відповідача 1 477 363,92 грн заборгованості, 17 787,01 грн три відсотки річних, 25 190,15 грн інфляційних втрат. Ухвалою суду від 05.03.2024 закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення 971 530,26 грн. основного боргу у зв`язку із добровільним погашенням.
Окрім цього ТОВ "Волиньелектрозбут" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого про стягнення заборгованості за спожиту у лютому, червні, серпні та жовтні 2024 року електричну енергію у розмірі 826 202,63 грн, 3% річних у розмірі 7 937,69 грн, інфляційних втрат у розмірі 23 110,83 грн. 26.11.2024 ТОВ "Волиньелектрозбут" подало заяву про збільшення позовних вимог, в якій просило стягнути з Відповідача основної заборгованості у розмірі 577 398,34 грн, 3% річних у розмірі 9 578,38 грн (нараховані по 26.11.2024), інфляційних втрат у розмірі 23 110,83 грн (нараховані по 26.11.2024). Також в заяві про збільшення позовних вимог заявлено клопотання про закриття провадження в частині стягнення основної заборгованості в сумі 826 202,63 грн. Ухвалою суду від 22.01.2025 у задоволенні заяви позивача про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача основної заборгованості у розмірі 826 202,63 грн відмовлено, заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 05.03.2025 у справі №918/974/24 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" задоволено частково. Стягнуто з Орендного підприємства санаторій "Червона калина" імені Миколи Сивого на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" основний борг у розмірі 577 398,34 грн, 3% річних у розмірі 9 578,38 грн, інфляційні втрати у розмірі 23 110,83 грн.
Також ТОВ "Волиньелектрозбут" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Орендного підприємства санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого про стягнення заборгованості в сумі 250 005,44 грн, з яких: 249 841,61 грн основний борг з оплати спожитої у листопаді 2024 року електроенергії та 163,83 грн 3% річних, нарахованих по 31.12.2024р. Рішенням суду від 10.02.2025 у справі №918/1255/24 позов було задоволено повністю, стягнуто з Відповідача 249 841,61 грн основного боргу, 163,83 грн 3% річних.
Таким чином, на переконання позивача, оскільки Квартирно-експлуатаційним відділом міста Рівне проведено відшкодування за спожиту електроенергію із значними запізненнями за період січень квітень, червень грудень 2023 року, січень, березень, жовтень, листопад 2024
року, тому ТОВ "Волиньелектрозбут" здійснено нарахування трьох процентів річних 42 707,67 грн за період з 21.02.2023 по 30.06.2025 та інфляційних втрат 117 470,78 грн за період з 21.02.2023 по 30.06.2025 які підлягають стягненню в порядку регресу.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування
З наведених обставин встановлено, що спірні правовідносини сторін стосувалися виконання договору щодо безоплатного користування майном в частині відшкодування вартості комунальних послуг (послуг електропостачання). Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої права порушеними через неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором, що проявилося у простроченні оплати вартості спожитої електричної енергії, у зв`язку з чим позивач сам допустив порушення договору постачання електричної енергію та був зобов`язаний сплатити інфляційні втрати та відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, які передбачені статтею 625 ЦК України. Позивач наполягає на стягненні з відповідача процентів річних та інфляційних втрат у порядку регресу.
Розглядаючи даний спір суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з положеннями статей 626 - 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, за змістом якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Принцип свободи договору полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати: можливість укласти договір або утриматися від його укладення; можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи, зокрема, зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Отже, одним із ключових елементів цивільного права є автономія волі учасників цивільних відносин. Законодавець передбачив, що сторони мають право врегулювати у договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, не врегульовані цими актами. Сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, але не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в них прямо вказано про це, а також у разі якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга та третя статті 6 ЦК України).
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11.01.2024 у справі № 916/1247/23, особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Договір від 13 лютого 2023 року за своїми характеристиками є найбільш наближеним до договору позички, оскільки за договором найму майна у наймача виникає обов`язок сплатити вартість користування майном, тоді як за договором позички одна сторона (позикодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними (стаття 827 ЦК України).
В даному випадку утримувач майна передав саме в безоплатне користування майно.
Згідно з нормами статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
За змістом статті 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Згідно з нормами статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з нормами статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (стаття 22 ЦК України).
До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Для застосування такої відповідальності, як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
При цьому необхідно встановити, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. 
Водночас саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 910/6657/16, від 07.02.2018 у справі № 917/1651/16, а також у постановах Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 3-1071гс16, від 28.01.2015 у справі № 3-210гс14.
Як зазначив суд, частиною 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Регресне зобов`язання - це зворотна вимога про повернення грошей або майна, виконане однією особою за іншу або з вини останньої третій особі. Регресне зобов`язання характеризується такими ознаками: воно є похідним від іншого (основного) зобов`язання; один або всі його учасники є також суб`єктами основного зобов`язання; виконання одним учасником зобов`язання або навіть саме його виникнення зумовлюється діями або бездіяльністю осіб, з якими в майбутньому і встановлюються регресні зобов`язання (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 910/23070/17).
В супереч наведеному, в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження збитків позивача у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язань з боку відповідача за названим вище договором, зокрема тих, що свідчили б про погіршення його фінансового стану. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження понесення ним збитків та доказів щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між виконанням відповідачем своїх обов`язків за договором.
За наведених обставин суд ураховує, що згідно з договором від 13 лютого 2023 року всі відшкодування за отриманні комунальні послуги користувача (військова частина) за цим договором сплачуються платником (КЕВ) та виключно за погодженням з ним (пункт 3.2.). Підставою для відшкодування КЕВ за військову частину комунальних послуг є виставлені рахунки постачальних організацій, які надають комунальні послуги санаторію. З метою відшкодування санаторій повинен надати КЕВ рахунки постачальних організацій та виставити власні рахунки (пункту 3.3.).
У своєму позові позивач стверджує, що 70% споживання електроенергії здійснювалось саме військовою частиною, а проте не вказує якими належними та допустимими доказами вказані твердження підтверджується. 
Зокрема, позивач просить стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Рівне збитки в порядку зворотної вимоги (регресу) у сумі 160 177,00 грн, посилаючись на те, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 18.09.2025 року по справі №918/717/25, стягнуто з Орендного підприємства санаторію "Червона калина" імені Миколи Сивого на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" 117 470,78 грн інфляційних втрат та 42 707,67 грн 3% річних, що в сукупному розмірі складає 100% нарахованих за твердженням позивача збитків. А проте з наданих доказів неможливо встановити процентне співвідношення та визначити яка саме сума інфляційних та річних була нарахована саме за прострочення відповідачем свого обов`язку (якщо таке мало місце).
Слід відзначити, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).
Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати. Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг. (постанова Великої Палати Верховного суду від 2 липня 2025 року у справі № 903/602/24 ).
Як вказано у частині 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Тобто юридична особа самостійно, на власний ризик здійснює свою господарську діяльність, в тому числі укладає господарські договори і відповідає за наслідки їх невиконання.
За рішенням суду на яке посилається позивач (рішення Господарського суду Рівненської області від 18.09.2025 по справі №918/717/25) з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" стягнуто 117 470,78 грн інфляційних втрат, 42 707,67 грн 3% річних, проте вказані кошти не є збитками. Водночас норми статті 1191 ЦК передбачають право особи, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Однак згаданим вище рішенням не стягувалися збитки, не визначався потерпілий та заподіювач збитків, не встановлювалася наявність складу господарського правопорушення яким заподіяні збитки (наявність збитків та їх розмір, вина заподіювача збитків, протиправність поведінки винної особи, причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою винної особи та збитками), А тому відсутні підстави для висновків про обґрунтованість вимог про стягнення збитків в порядку зворотної вимоги (регресу) .
Суд також враховує, що пунктами 9.2. - 9.3. договору сторони погодили обов`язок платника укласти з утримувачем договори на відшкодування вартості комунальних послуг. Платник зобов`язується відшкодовувати утримувачу вартість комунальних послуг, що спожиті користувачем у процесі виконання цього договору. Відшкодування здійснюється платником за умови погодження акту користувачем, а саме підписом відповідальної особи з сторони користувача.
Водночас у своєму відзиві на позов відповідач посилається на такі договори, а саме: договір про відшкодування понесених витрат з оплати вартості комунальних послуг електропостачання №67 від 12.07.2023 року та № 125 від 23.11.2023 року, проте вказані договори в матеріалах справи відсутні що позбавляє суд можливості здійснити перевірку наявності зобов`язань відповідача та періодів їх виникнення.
Суд звертає увагу позивача, що між сторонами існують договірні зобов`язання, а умови та порядок притягнення до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання установлений статтею 625 ЦК України, тобто у випадку невиконання чи неналежного виконання контрагентом позивача грошового зобов`язання, останній не позбавлений можливості реалізувати права, передбачені вказаною нормою. 
Разом з тим система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами (статті 13, 74 ГПК України).
За змістом статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Обов`язком суду при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів. Тобто з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих і наявних у справі доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.
Суд зазначає, що відповідно до приписів частин першої та другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів (з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності) - є усунення суперечностей між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають з отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. Водночас суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.
Згідно з частиною третьою статті 86 ГПК України суд, зокрема, надає оцінку доказам, у тому числі й кожному доказу, що міститься у справі, мотивує їх відхилення або врахування. Суд має надати оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, з урахуванням підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, постанови Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 914/1574/23, від 02.07.2024 у справі № 910/12295/23, від 14.05.2024 у справі № 910/4437/23).
Слід врахувати, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (такий висновок наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19).

Висновки суду
За результатом розгляду спору доводи позивача, викладені у позові, не знайшли свого підтвердження. Суд не встановив наявності підстав для задоволення позову про стягнення шкоди в порядку регресу. 

Розподіл судових витрат
Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судовий збір за подання даного позову складає 2 422,40 грн, оскільки до обрахунку розміру судового збору слід застосовувати коефіцієнт 0,8 та покладається на позивача.
Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд –
ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Судові витрати позивача у вигляді судового збору покласти на позивача.

Позивач: Орендне підприємство санаторій "Червона Калина" імені Миколи Сивого (35310, Рівненська обл., Рівненський р-н, село Жобрин, вул. Лісова, будинок 1, ідентифікаційний код 21082717).
Відповідач: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Рівне (33001, Рівненська обл., Рівненський р-н, місто Рівне, вул.Дудєя Олега, будинок 8, ідентифікаційний код 08005801).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).
Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя Андрій КАЧУР