справа № 399/813/25
провадження № 2/399/42/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 року смт Онуфріївка
Онуфріївський районний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Шульженко В.В., при секретарі судового засідання Москаль Т.А., за участі представника позивача, адвоката Єрмоленка О.В., відповідача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя,-
встановив:
Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом в якому просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6000 Євро, що еквівалентно до гривні в сумі 285868, 80 грн по курсу НБУ, 20 000 доларів США, що еквівалентно 835288 грн, та 85000 грн, які перебувають на банківських рахунках ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на її користь частку грошових коштів, а саме 3000 Євро, що еквівалентно до гривні в сумі 142934 грн, 10000 доларів США, що еквівалентно 417644 грн та 42500 грн.
Обґрунтовані позовні вимоги тим, що 03.05.2011 сторони зареєстрували шлюб в республіці Латвія, де сторони разом проживали до 21.04.2013, а потім, як подружжя переїхали до України. В березні 2022 у зв`язку з веденням воєнного стану на території України, ОСОБА_3 була вимушена виїхати до Латвії. А коли в квітні 2023 повернулася, то відповідач не впустив її до будинку, не віддав її особисті речі, пояснивши тим, що в нього інша жінка.
Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 16.11.2023 шлюб між сторонами розірвано (справа №399/701/23). 
Зазначала, що в рамках цивільної справи №399/961/23 наразі триває касаційне оскарження. Проте, майно, яке було предметом спору у вказаній справі, не було єдиним за час спільного проживання та шлюбу.
У позові позивач зазначала, що в період офіційної реєстрації шлюбу з 2011 по 2023 рр. на ім`я відповідача були відкриті банківські рахунки та нею покладено на ці рахунки суми в розмірі 6000 Євро, 20000 доларів США та 85000 грн.
Проте, в підготовчому судовому засіданні та у судовому засіданні позивач та її представник зазначили, що таке твердження у позовній заяві є опискою. Контекст такий, що гроші були спільним майном і були покладені на рахунки, сама позивач не могла б відкрити рахунки на відповідача.
В обґрунтування наявності джерела грошових коштів зазначали у позові про автомобіль марки RENAULT, який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 та проданий 27.08.2013 за договором купівлі-продажу. Зазначала про свій дохід за період з 2011-2023 роки включно та зазначали про те, що 14.06.2013 позивачем купувалася на ім`я відповідача іноземна валюта в розмірі 5000 Євро.
Наводили норми права та судову практику.
Ухвалою суду від 20.08.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення (викликом учасників справи) (а.с.92).
Ухвалою суду від 15.08.2025 задоволено клопотання, постановлено проводити судові засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за участі представника позивача, адвоката Єрмоленка О.В. (а.с.102).
Ухвалою суду від 02.10.2025 у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено повністю (а.с.115).
Ухвалою суду від 30.10.2025 продовжено строк підготовчого провадження у даній справі на 30-ть днів (а.с.126).
Ухвалою суду від 06.11.2025 у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено повністю (а.с.139-140).
Ухвалою суду від 21.11.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті (а.с.149).
В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав зазначених у позові, просили позов задовольнити повністю.
Відповідач позов не визнав, заперечив щодо його задоволення, зазначивши, що позов є надуманий та безпідставний, предмет позову відсутній, а тому у його задоволенні слід відмовити. Зазначив, що на період сумісного проживання у нього в банківських установах не було жодних коштів. Йому нічого невідомо про гроші, які зазначені у позові. Усіма коштами займалася ОСОБА_4 , відповідно вона ними і відає. Жодних рахунків у нього немає. До 2014 року бюджет сім`ї був спільним, після 2014 року кожен утримував себе сам.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
За правилами ч. 1-3 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. 
Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.
Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з03.05.2011, який розірваний відповідно до рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 16.11.2023 про розірвання шлюбу, яке набрало чинності 14.02.2024 (а.с.44-46, 56-64).
Із копії квитанції №13 філії Придніпровське РУ «Банк фінанси та кредит» про здійснення валютно-обмінної операції від 14.06.2013 (а.с.10) судом встановлено, що банк купив у ОСОБА_1 5000 Євро, а ОСОБА_1 отримав від банка за продаж вказаних 5000 Євро – 53900 грн.
Форма №377-к – це квитанція про здійснення валютно-обмінної операції, яку видає каса банку або фінансова установа фізичним особам (резидентам/нерезидентам), як підтвердження купівлі або продажу готівкової валюти. У квитанції за формою № 377-К рядок - назва операції: «купівля іноземної валюти» означає, що банк купує валюту у клієнта (фізичної особи) за гривні, а фізична особа, як клієнт, продає свою іноземну валюту, що підтверджується положеннями Інструкції про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України та змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України від 12.12.2002 № 502, яка була чинна станом на 14.06.2013.
Вказаним спростовуються твердження представника позивача про те, що вказана квитанція підтверджує те, що позивач купувала на ім`я відповідача Євро в сумі 5000.
Відповідач підтвердив обмін через продаж у банківській установі вказаних коштів у 2013 році з метою повернення їх ОСОБА_4 , та в подальшому жодних питань фінансового характеру з приводу цих коштів не виникало.
Із довідки від 14.07.2025 №Р004-35/8.16.4/46229 (а.с.11-14) судом встановлено, що у останній відображені доходи, отримані платником податку – ОСОБА_5 в Латвійській Республіці з 01.01.2011-31.12.2023.
Із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.15-16) та витягу з ЄДР МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів судом встановлено, що автомобіль Renault Moscott д/н НОМЕР_1 був зареєстрований за ОСОБА_5 , дата первинної реєстрації 18.06.2004, та був проданий 27.08.2013.
Вартість купівлі-продажу у вказаних документах відсутня. 
Відповідачем в судовому засіданні зазначено, що вищевказаний транспортний засіб дійсно був проданий у 2013 році, орієнтовно за 176 тис.грн, всі гроші з продажу одразу отримала ОСОБА_4 та жодних питань у неї не виникало. 
Суд не бере до уваги рішення Онуфріївського районного суду від 17.05.2024 справа №399/961/23, оскільки останнє не стосується предмету та підстав позову у даній справі (а.с.65-82).
Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1 - 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Позивачем на доведення своєї основної позовної вимоги не надано жодних доказів, які б свідчили, що грошові кошти в сумі 6000 Євро, 20 000 доларів США та 85000 грн є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та те, що останні перебувають на банківських рахунках ОСОБА_1 , чи у інший будь-який спосіб наявні у останнього.
Доказів походження грошових коштів, які є предметом позову, позивачем суду не надано.
Всі доводи щодо наявності вищевказаних коштів у ОСОБА_1 , у т.ч., на банківських рахунках, ґрунтуються на припущеннях.
Не надано позивачем доказів і того, що її доходи отримані за період шлюбу наявні у відповідача та на підставі чого.
Більш того, на запитання відповідача представник позивача зазначив, що в контектсі даної справи доходи ОСОБА_4 , які зазначені у довідці, що вищезазначена, не являються спільним майном подружжя.
З огляду на зазначене, суд доходить висновку про відмову у заловоленні основої позоної вимоги, відповідно не підлягає задоволенню і друга позовна вимога, яка є похідною.
Судові витрати віднести за рахунок держави, відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 247, 258, 263 - 265, 273 ЦПК України, суд ,-
ухвалив:
у задоволенні позову відмовити повністю.
Судові витрати віднести за рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається в порядку визначеному пп.15.5 п.5 Розділу ХІІ Перехідні положення ЦПК України.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса фактичного проживання АДРЕСА_1 , адреса для листування АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації та фактичного проживання: АДРЕСА_3 .
Повний текст рішення складено 09.02.2026.

Суддя Онуфріївського районного суду
Кіровоградської області В.В. Шульженко