ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/16120/25
Провадження № 22-ц/820/91/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
 
секретар: Шевчук Ю.Г.,
 
за участю представників сторін,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2025 року (суддя Павловська А.А.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
в с т а н о в и в : 
У червні 2025 року  ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позову вказувала, що 04 січня 2025 року вона уклала з відповідачем договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 взяв у неї в борг 4500 доларів США, строком до 15 січня 2025 року зі сплатою 2% від суми позики. 
Факт отримання коштів підтверджується письмовою розпискою. 
Відповідач у погоджений строк позику не повернув та свої зобов`язання за укладеним договором не виконав. у зв`язку з чим, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в сумі 4590 доларів США, з яких 4500,00 доларів США – основний борг за договором позики, 90,00 доларів США – проценти за договором позики. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 04 січня 2025 року в сумі 4590 доларів США та судовий збір в сумі 1528,97 грн. 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що: розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми; договором позики від 04 січня 2025 року сторони погодили надання коштів в іноземній валюті - доларах США, повернення коштів зі сплатою 2% від суми позики; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику; відповідач не надав доказів на підтвердження належного виконання договірних зобов`язань.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково, а саме стягнути борг за позикою у розмірі 2500 доларів США та 90 доларів США процентів. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач в рахунок виконання обов`язку за договором позики від 04.01.2025 року повернув ОСОБА_2 частину коштів, а саме 2000,00 доларів США. З огляду на зазначене, позовні вимоги про стягнення суми боргу у розмірі 4500 доларів США не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать принципам добросовісності і справедливості. Позивач, звертаючись до суду, не повідомила про часткове виконання зобов`язання відповідачем, чим свідомо спотворила фактичні обставини справи.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 не виконано обов`язку щодо повернення грошових коштів за договором позики від 04.01.2025 року, останнім не здійснено сплату будь-яких платежів, обов`язок по поверненню яких визначено до 15 січня 2025 року, що в загальному розмірі становить 4 590,00 доларів США, а тому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Стягнути із ОСОБА_1 ,на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн.
В судовому засіданні представник апелянта адвокат Сергійчук Ю.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник позивачки адвокат Савченко О.В. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги просила її відхилити. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 04 січня 2025 року сторони уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 у борг грошові кошти в сумі 4500 доларів США, які зобов`язувався повернути у термін 15 січня 2025 року зі сплатою двох процентів від суми позики.
Факт передачі та отримання коштів зафіксовано у розписці від 04 січня 2025 року, складеній у простій письмовій формі. 
Зобов`язання за договором відповідач не виконав, кошти за договором позики не повернув. Заборгованість за позикою складає 4500 дол. США основного боргу та 90 дол. США процентів.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін;
(2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом;
(4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України;
(5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України від 18 січня2017 року у справі № 6-2789цс16).
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє дійти висновку, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики.
Розписка позичальника за своєю суттю є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (постанова Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18)).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)).
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
У частині третій 545 ЦК України передбачено презумпцію належного виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати увагу на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що, незважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належне виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належного виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України.
Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належне виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належне виконання боржником свого обов`язку (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Установивши, що позивачем і відповідачем укладено договір позики від 04 січня 2025 року, згідно з яким відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 4500 дол. США що підтверджено розпискою, позичальник зобов`язався повернути кошти у термін 15 січня 2025 року, сплатити два проценти від суми позики за її користування, однак у визначений строк грошові кошти не повернув, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернена сума боргу, проценти за користування позикою.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо повернення відповідачем позивачу, частини позики, а саме 2000 дол. США, оскільки такі доводи достатніми та допустимими докази ОСОБА_1 не підтверджено. 
Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин та з врахуванням зазначених норм законодавства підстав для скасування рішення суду немає.
Щодо витрат на правову допомогу понесених ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка заявляла про відшкодування витрат на правову допомогу понесених нею у суді апеляційної інстанції
Судом встановлено, що на підставі договору про надання правничої допомоги від 24 листопада 2025 року, акту прийому-передачі послуг від 27 листопада 2025 року, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних виконавцем, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 27 листопада 2025 року та ордеру на надання правничої допомоги №1124321 від 27 листопада 2025 року адвокат Савченко О.В. надавала професійну правничу допомогу ОСОБА_2 в апеляційному суді під час перегляду рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2025 року у справі №686/16120/25.
Пунктом 1.2., 1.3. договору зазначено, що відповідно до умов даного Договору Виконавець надає Замовнику послуги щодо представлення інтересів Замовника у справі № 686/16120/25 на стадії її розгляду в Хмельницькому апеляційному суді за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2025 року. За цим Договором Виконавець зобов`язується здійснити надання Замовнику наступних послуг: вивчення матеріалів апеляційної скарги; формування правової позиції за наслідками ознайомлення з матеріалами апеляційної скарги; складання відзиву на апеляційну скаргу.
У пункті 2.6. зазначено, підтвердженням факту надання послуг Виконавцем є складання між Сторонами відповідного акта приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг). 
Пунктом 3.1. договору встановлено, що вартість послуг Виконавця за цим Договором становить 8 000 (вісім тисяч) гривень, які Замовник сплачує на користь Виконавця на підставі наданих Виконавцем рахунків-фактур.
Згідно акта прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 27 листопада 2025 року адвокатом Савченко О.В. зазначено детальний опис робіт, які були виконані в рамках розгляду судової справи, а саме: вивчення матеріалів апеляційної скарги 2 год. - 2 000,00 грн.; формування правової позиції за наслідками ознайомлення з матеріалами апеляційної скарги 2 год. - 2 000,00 грн.; складання відзиву на апеляційну скаргу 2 год. - 4 000,00 грн. Всього: 6 год. - 8 000,00 грн.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18).
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зі сторони відповідача було заявлено клопотання щодо зменшення витрат на правову допомогу з огляду на їх не співмірність.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).
З огляду на зазначене, враховуючи клопотання про зменшення витрат на правову допомогу іншої сторони, зважаючи на складність справи, застосування норм права при підготовці відзиву на апеляційну скаргу, зміст якого перекликається із позовною заявою, колегія суддів вважає, що розмір правничої допомоги, заявленої ОСОБА_2 до відшкодування в сумі 8000 грн. є завищеним, не відповідає об`єму фактично наданої адвокатом клієнту правової допомоги та підлягає зменшенню до 4000 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 лютого 2026 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк