ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/17041/24 пров. № А/857/7742/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.01.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Гриневича Михайла Миколайовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Національної поліції у Львівській обл. про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпусток (суддя суду І інстанції: Сидор Н.Т., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 20.01.2025р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

08.08.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) представник адвокат Гриневич М.М., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність відповідача Головного управління /ГУ/ Національної поліції /НП/ у Львівській обл. щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки в загальній кількості 183 доби;
зобов`язати відповідача ГУ НП у Львівській обл. нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки в загальній кількості 183 доби (а.с.1-5).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.34 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.01.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною ГУ НП у Львівській обл. щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки в загальній кількості 183 доби; зобов`язано ГУ НП у Львівській обл. нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки в загальній кількості 183 доби (а.с.57-59).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ НП у Львівській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.62-67).
В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпуску є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення. Із наказу про звільнення № 386 о/с від 07.09.2024р. вбачається, що відомості про виплату компенсації за невикористані відпустки за 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки в наказі відсутні. Разом з тим, позивач у встановленому порядку наказ про звільнення № 386 о/с від 07.09.2023р., який є актом індивідуальної дії та на підставі якого відповідачем проводилась виплата коштів, не оскаржував, а, відтак, наказ № 386 о/с є чинним та не скасованим. 
Також ГУ НП у Львівській обл. не позбавляло позивача права на відпустку, оскільки грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки законом не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. ГУ НП у Львівській обл. є бюджетною установою, фінансування якої передбачено лише на поточний календарний рік
Зокрема, відповідно до вимог Закону України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію» та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ /МВС/ України № 260 від 06.04.2016р., які є спеціальним законодавством та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та надання їм відпустки, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Також передбачено вказувати кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку в наказі про звільнення, з яким обов`язково має бути ознайомлений під підпис поліцейський та має право на його оскарження в частині або повністю. 
Отже, підстав для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку у 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 році немає.
При цьому норма, якою передбачено, що поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського; щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.10 ст.93 Закону № 580-VII викладена в редакції Закону № 3379-IX від 06.09.2023р., який набрав чинності 05.10.2023р.) набрала законної сили після звільнення позивача зі служби в поліції.
Окрім цього, відповідач стверджує, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом.
Зокрема, про невиплату грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки за попередні роки ОСОБА_1 стало відомо 07.09.2023р. Відтак, саме з цієї дати починається відраховуватись тримісячний строк на звернення до суду. 
Однак, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом 08.08.2024р., тобто після спливу тримісячного строку звернення до суду, під час проходження курсу лікування.
При цьому не заслуговує на увагу покликання позивача на пропуск строку оскарження у зв`язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні з серпня 2023 року по 27.02.2024р., коли отримано третю групу інвалідності.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, згідно наказу начальника ГУ НП у Львівській обл. № 386о/с від 07.09.2023р. звільнено відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 за станом здоров`я (через хворобу) майора поліції Славіцького О.І., оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділенні поліції № 1 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП, з 07.09.2023р., виплативши йому компенсацію за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2023 році тривалістю 20 діб основної відпустки та 10 діб додаткової відпустки (а.с.50).
Листом № С-37/Оп/05/13-2024 від 26.03.2024р. ГУ НП у Львівській обл. повідомило ОСОБА_1 , що з 07.11.2015р. по 07.09.2023р. йому надавались відпустки, зокрема:
відпустка за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 не надавалась, невикористана відпустка становить 02 доби основної відпустки;
відпустка за 2016 рік - надано 40 діб, 30 діб основної відпустки та 10 діб додаткової відпустки;
відпустка за 2017 рік – надано 24 доби основної відпустки, невідбута частина відпустки становить 06 діб основної відпустки та 11 діб додаткової відпустки;
відпустка за 2018 рік – надано 20 діб основної відпустки, невідбута частина відпустки становить 10 основної відпустки та 12 діб додаткової відпустки;
відпустка за 2019 рік – надано 20 діб основної відпустки, невідбута частина відпустки становить 10 основної відпустки та 13 діб додаткової відпустки;
відпустка за 2020 рік – не надавалась, невідбута частина відпустки становить 30 діб основної відпустки та 14 діб додаткової відпустки;
відпустка за 2021 рік – надано 15 діб основної відпустки, невідбута частина відпустки становить 15 діб основної відпустки та 15 діб додаткової відпустки;
відпустка за 2022 рік – не надавалась, невідбута частина відпустки становить 30 діб основної відпустки та 15 діб додаткової відпустки.
У листі зазначено, що при звільненні за 2023 рік ОСОБА_1 виплачено компенсацію за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у поточному році 20 діб основної відпустки та 10 діб додаткової відпустки (а.с.10).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток за 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки в загальній кількості 183 доби, позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції, покликаючись висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 19.01.2021р. у справі № 160/10875/19, у постанові від 20.07.2023р. у справі № 200/18480/21, виходив з того, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач не використав 183 дні основної та додаткової відпустки за період служби з 2015 року по 2022 рік. 
З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заявленого позову такими, що відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Предметом спірних правовідносин є, зокрема, бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки в загальній кількості 183 доби.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію» (далі – Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Частинами 1, 2 ст.92 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Згідно ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.93 Закону № 580-VIII тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. 
За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. 
Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до ч.ч.8, 9, 10, 11 ст.93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. 
Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. 
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. 
Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Частинами 1, 2 ст. 94 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. 
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

На виконання вимог ст.94 Закону України № 580-VII та постанови КМ України № 988 від 11.11.2015р. «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» МВС України видало наказ № 260 від 06.04.2016р., яким затвердило Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, (надалі – Порядок № 260).
За приписами п.2 цього Порядку наказ, яким затверджений цей Порядок, набирає чинності з дня його офіційного опублікування (27.05.2016р.) та застосовується з дня набрання чинності Закону № 580-VII, тобто, з 07.11.2015р. 
Згідно п.8 розд. III Порядку № 260 поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
Відповідно абз.7, 8 п.8 розд. ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
При звільнені поліцейського зі служби в поліції розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримав поліцейський за дні чергової відпустки.

Відтак, Законом № 580-VIII та Порядком № 260 передбачено виплату грошової компенсації за відпустку, невикористану лише в рік звільнення.

Водночас, державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначені Законом України № 504/96-ВР від 15.11.1996р. «Про відпустки» (далі – Закон № 504/96-ВР).
Згідно з ст.2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).
Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ч.1 ст.24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно ч.1 ст.83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021р. у справі № 160/10875/19 зазначив наступне.
Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у ст.92 Закону № 580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Отже, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2002 від 07.05.2002р. в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.07.2023р. у справі № 200/18480/21.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач не використав 183 дні основної та додаткової відпустки за період служби з 2015 року по 2022 рік, що не заперечується відповідачем.
Відтак, позивач має право на нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки в загальній кількості 183 доби.
Щодо доводів відповідача, що в наказі про звільнення відсутні відомості про виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані у 2015-2022 роках, відтак права на компенсацію позивач не має, апеляційний суд враховує, що право позивача щодо отримання грошової компенсації є абсолютним та не може бути обмежено, а таке нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки є обов`язком відповідача.
Слід врахувати, що Законом України № 3379-IX від 06.09.2023р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту військовослужбовців, поліцейських та деяких інших осіб» внесено зміни до Закону №580-VIIІ «Про Національну поліцію», ч.10 ст.93 якого викладено у новій редакції такого змісту: «Поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського; щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.». Отже, законодавцем усунуто недоліки закону з чітким закріпленням норми щодо виплати поліцейським при звільненні компенсації за невикористані відпустки.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в спірних правовідносинах має місце протиправна бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки в загальній кількості 183 доби.
За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки в загальній кількості 183 доби.

Колегія суддів вважає, що обраний судом спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.

У частині дотримання позивачем строків звернення до суду із розглядуваним позовом колегія суддів враховує наступне.
Відповідно ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч.1).
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2).
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3).
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5).

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.
Відповідно до абз.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2013 від 15.10.2013р. зазначено про те, що спір щодо стягнення невиплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. В разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Конституційний Суд України при тлумаченні норми ст.233 КЗпП України виходить з того, що право на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку. Таким чином, у цій статті КЗпП України встановлена додаткова гарантія для осіб, що звертаються до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.

Законом України № 2352-IX від 01.07.2022р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесені зміни до норм КЗпП України.
Зокрема, частини 1 і 2 ст.233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч.1).
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (ч.2).
Згідно нової редакції ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Закон України № 2352-ІХ від 01.07.2022р. не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.
Отже, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19.07.2022р.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999р. № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.
Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.
Таким чином, правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.
Тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.
При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.

Отже, після внесення відповідних змін до КЗпП України встановлено трьохмісячний строку звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, який починає відлік з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Встановлено, що згідно наказу начальника ГУ НП у Львівській обл. № 386о/с від 07.09.2023р. звільнено відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 за станом здоров`я (через хворобу) майора поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділенні поліції № 1 Львівського районного управління поліції № 2 ГУ НП, з 07.09.2023р., виплативши йому компенсацію за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2023 році тривалістю 20 діб основної відпусти та 10 діб додаткової відпустки.
Листом ГУ НП у Львівській обл. № С/37/Оп/05/13-2024 від 26.03.2024р. позивача проінформовано про надані та невикористані ним дні відпустки за період 2015-2022 років. 
Відтак, саме з вказаного листа позивач дізнався про порушення свого права. 
Однак, до суду з цим позовом позивач звернувся лише 08.08.2024р., тобто після закінчення тримісячного строку звернення до суду.

Водночас, апеляційний суд враховує надані позивачем наступні документи:
довідку № 204 (підтверджує перебування на стаціонарному лікування в ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» з 17.08.2023р. по 30.08.2023р.); 
виписку із медичної катки амбулаторного (стаціонарного) хворого (25.08.2023р.);
виписку із медичної катки амбулаторного (стаціонарного) хворого (06.09.2023р.);
свідоцтво про хворобу № 559 від 06.09.2023р.; 
виписку Епікриз із історії хвороби №4 819 (підтверджує факт перебування на стаціонарному лікуванні з 13.12.2023р. по 22.12.2023р.);
виписку № 4046 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого (підтверджує перебування на стаціонарному лікуванні у період з 02.01.2024р. по 12.01.2024р.); 
виписку № 7152 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого (підтверджує перебування на стаціонарному лікуванні у період з 23.01.2024р. по 30.01.2024р.);
довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 27.02.2023р. про встановленні 3 групи інвалідності;
консультативний висновок спеціаліста комунального некомерційного підприємства « 1 територіальне медичне об`єднання м.Львова» від 17.10.2024р.
Згідно довідки Громадської організації «Міжнародна антинаркотична Асоціація-Львів» позивач з 07.10.2023р. по 05.12.2023р. проходив курс соціально-психологічної реабілітації за адресою: Львівська обл., Пустомитівський р-н, с.Скнилів, садове товариство Черемшина, 89.
Отже, суд першої інстанції, зважаючи на тривалість хвороби позивача та періодичність його перебування на стаціонарному лікуванні та реабілітації, враховуючи встановлення такому 3 групи інвалідності та подальше звернення до лікаря у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, дійшов послідовного та правильного висновку про поважність причин пропуску строку ним звернення до суду та наявність підстав для поновлення такого строку.

Будь-яких доводів стосовно інших висновків суду апелянтом не наведено, через що останні слід вважати правильними і обґрунтованими.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволено у визначений спосіб.

З огляду на результат апеляційного розгляду, та в силу приписів ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ НП у Львівській обл..

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.01.2025р. в адміністративній справі № 380/17041/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Національної поліції у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 19.01.2026р.