ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/10593/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),
суддів: Лукманової О.М., Дурасової Ю.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року (суддя Стрельнікова Н.В.) в адміністративній справі №280/10593/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

в с т а н о в и В :
ОСОБА_1 звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила:
- визнати, що ОСОБА_1 , як представник дискримінуємої групи - громадян України, євреїв та не євреїв, асоційованих з ними, які виїхали на постійне місце проживання в Ізраїль, перебуває в ситуації забороненої дискримінації у формі прямої дискримінації по відношенню до інших пенсіонерів, щодо полягає у виключенні її всупереч Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, з кола осіб яким проводиться індексація, доплати та надбавки до пенсії, та що дії відповідача, що призвели до цієї дискримінації, та бездіяльність відповідача щодо недотримання принципу недискримінації у своїй діяльності - є протиправними;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області: 
- негайно припинити дискримінацію - включити позивачку до кола осіб, яким відповідач проводить індексацію, масові перерахунки та доплати та надбавки до пенсії, відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”;
- нарахувати та виплатити Позивачці майнову шкоду в сумі 697555,80 (шістсот дев`яносто сім гривень п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 80 коп.) грн. та моральну шкоду в сумі 100,000 (сто тисяч гривень) грн.
- здійснити перерахунок пенсії позивачки з 07.10.2009 відповідно до статей 27, 28 та частин 2, 3 статті 42, пунктів 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 № 251 та від 20 лютого 2019 р. № 124 "Питання проведення індексації пенсій у 2019 році", в чинній редакції на момент виконання судового рішення, та здійснити виплату різниці з вирахуванням виплаченої майнової шкоди та сплачених сум відповідачем, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач необґрунтовано та протиправно здійснив позивачу поновлення нарахування пенсії урахування положень ст.27, 28 та ч.2, 3 ст.42 та пунктів 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 № 251 та від 20 лютого 2019 р. №124 “Питання проведення індексації пенсій у 2019 році”. Представник позивача зазначає, що розмір пенсії позивачки з надбавками має становити 4680, 93 грн., у зв`язку з чим відповідачем через зменшений розмір пенсії завдано позивачці майнової шкоди в розмірі 697 555, 80 грн. Також, представник позивача вказував на те, що через протиправні дії відповідача позивачці завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у 100000,00 грн. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не проведення ОСОБА_1 перерахунків пенсії, у тому числі не встановлення індексацій, доплат та надбавок до пенсії, та не проведення масових перерахунків, відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 відповідно до статей 27, 28 та частин 2, 3 статті 42, пунктів 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 №251 та від 20 лютого 2019 р. №124 “Питання проведення індексації пенсій у 2019 році”, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з урахуванням раніше виплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позивачем подана апеляційна скарга, просить рішення суду першої інстанції змінити наступним чином:
- визнати, що позивач, як представниця дискримінуємої групи – громадян України, євреїв та не євреїв, асоційованих з ними, що виїхали на ПМП в Ізраїль, знаходиться в ситуації прямої дискримінації, по відношенню до інших пенсіонерів, щодо виключення її з кола осіб яким відповідач зобов`язаний проводити індексацію, масові перерахунки та встановлювати доплати та надбавки до пенсії, відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, а дії відповідача що призвели до цієї дискримінації та щодо порушення принципу недискримінації у своїй діяльності – протиправними;
зобов`язати відповідача:
- негайно припинити дискримінацію – включити позивачку до кола осіб, яким відповідач проводить індексацію, масові перерахунки та доплати та надбавки до пенсії, відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”;
- нарахувати та виплатити позивачці майнову шкоду в сумі 697555,80грн. та моральну шкоду в сумі 100 000 (сто тисяч гривень) грн.;
- здійснити перерахунок та виплату поточної пенсії та пенсії за період з 01.01.2018, на підставі документів в пенсійній справі, з урахуванням її осучаснення відповідно до ст.27, 28 та ч.2, 3 ст. 42 та пунктів 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 № 251 та від 20.02.2019 № 124 “Питання проведення індексації пенсій у 2019 році”, в чинній редакції на момент виконання судового рішення, та здійснити виплату різниці з вирахуванням виплаченої майнової шкоди та сплачених сум відповідачем, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано, що позивачка, має ту саму певну ознаку в розумінні статті 1 Закону України “Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні”, а саме - вона громадянка України єврейського походження, що виїхала на постійне місце проживання за кордон до Ізраїлю, та була незаконно позбавлена пенсії у зв`язку з виїздом. Її пенсію було поновлено внаслідок скасування дискримінаційних норм Закону № 1058 рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, але її, як і інших членів дискримінованої групи, було протиправно виключено з кола осіб, яким відповідач проводить масові перерахунки пенсій відповідно до Закону 1058. Також зазначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Також відповідачем їй нанесено моральну шкоду у вигляді страждань та принижень, яких позивачка зазнала внаслідок протиправних дій, бездіяльності та рішень відповідача вказаних в позові, котрі діяли на позивачку як всі разом, так і кожен з них окремо. 
Відповідачем також подана апеляційна скарга, просить рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Також відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій просив залишити її задоволення, оскільки доводи в такій скарзі не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий органом 0800, 07.09.2002р., ІПН НОМЕР_2 .
27.09.2001, по досягненні пенсійного віку та наявності 24 років страхового стажу, позивачці була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй до виїзду за кордон.
Перед виїздом за кордон Позивачка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 .
12.02.2003 позивачка виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. 
Починаючи з 2003 року пенсія позивачки була припинена.
21 березня 2017 року позивачка, звернулась до відповідача з заявою про поновлення пенсії. 
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 року у справі №330/1093/17(2-а/330/16/2017) – зобов`язано Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізької області поновити виплату раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 21 березня 2017р. .
Відповідач поновив виплату пенсії. До травня 2021 року позивачка отримувала пенсію враховуючи всі необхідні надбавки в розмірі - 2 665, 35 грн.
Постановою Верховного суду України від 08.12.2020 року у справі № 330/1093/17 зобов`язати Відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з компенсацією втрати частини доходів” .
У відповідь на запити позивачки про добровільне виконання судового рішення Відповідач направив повідомлення від 13.01.2021 року та 15.02.2021 року про те, що після внесення відповідних змін у пенсійну справу розпорядження про виконання рішення суду, а також відповідні розрахунки будуть направлені додатково.
В березні 2021 року позивачка отримала усне повідомлення, що відповідачем зроблено перерахунок та на даний час її пенсія складає 584.55 гривень замість 2665.35 гривень, яку вона отримала до лютого 2021р.
08.11.2022 року позивачка звернулась до відповідача з запитом щодо пояснення розрахунку пенсії позивачки з березня 2021 року, а саме:
- чому розмір нарахованої пенсії не відповідає встановленому законом мінімуму?
- чому ОСОБА_2 не проводяться масові перерахунки пенсії та не здійснені відповідні
перерахунки щодо неї?
У відповідь на лист позивача від 08.11.2021 відповідач направив повідомлення №0800-0217-8/77777 від 17.11.202, отримане нами засобом зв`язку “Укрпошта” 24.11.2021 року, відповідно до якого зазначено, що пенсія позивачки, яка в лютому 2021 року складала 2665,35 гривень, була зменшена відповідачем з березня 2021 року до сумі 585,55 гривень, у рамках виконання Постанови Верховного суду України від 08.12.2020 року: “При цьому розмір пенсії, на виконання вищезазначеної постанови Верховного Суду України, визначено станом на 07.10.2009 (на дату поновлення раніше призначеної пенсії) у сумі — 570,54 грн., без проведення подальших масових перерахунків (індексації). Враховуючи, що на виконання постанови Верховного суду України від 08.12.2020 у справі № 330/1093/17 (2-а/330/16/2017) раніше призначену пенсію ОСОБА_1 було поновлено з більш ранньої дати (з 07.10.2009), ніж на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 у справі №330/1093/17 (2-а/330/16/2017) (з 21.03.2017), з урахуванням норм законодавства, яке було чинним станом на 07.10.2009, в частині поновлення пенсій без подальшого перерахунку, розмір пенсії ОСОБА_1 з 21.03.2017 було також переглянуто.
Таким чином, пенсія ОСОБА_1 , починаючи з 07.10.2009, встановлена (виплачується) у розмірі - 570,54 грн.”.
До повідомлення від 17.11.2021 відповідачем була надана довідка № 622 від 16.11.2021 про розмір призначеної пенсії та фактично виплаченої пенсії за період з 01.10.2009 по 01.11.2021.
Позивач не погодившись з такими діями органу Пенсійного фонду України, звернувся з адміністративним позовом до суду.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2022 року , яке набрало законної сили, позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено, визнано дії Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області щодо зменшення з березня 2021 року розміру пенсії ОСОБА_1 , зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити з березня 2021 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 у розмірі відповідно до ст. 42 та п. 4 (прикінцеві положення) Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, з урахуванням індексації пенсії та з урахуванням раніше виплачених сум.
Ухвалою суду від 19.02.2025 по вказаній справ, у задоволенні заяви представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса для листування: “В.Меламед. Юридичний офіс (Ізраїль – Україна)” 69005 м.Запоріжжя, пр-т. Соборний, 160, оф. 10.23, адреса проживання позивачки: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), представник позивача Меламед Вадим (69005, м.Запоріжжя, пр-т. Соборний, 160, оф. 10.23, РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б, ЄДРПОУ 20490012) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено..
Так згідно мотивувальної частини вказаної увхали встановлено, що “Як встановлено судом позивачка, стверджує, що рішення від 09.09.2022 частково не виконане, оскільки відповідач: - не здійснив “... з березня 2021 року перерахунок …..пенсії ОСОБА_1 у розмірі відповідно до ст. 42 та п. 4 (прикінцеві положення) Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”; - не здійснив “... з березня 2021 року перерахунок …..пенсії ОСОБА_1 ….з урахуванням індексації пенсії; - не здійснив “.. виплату пенсії ОСОБА_1 …. з урахуванням раніше виплачених сум ”; не здійснив виплату пенсії з березня 2021 року з одночасним нарахуванням компенсації втрати частини доходів та її виплатою.
Як встановлено судом у рішенні від 09.09.2022 в березні 2021 року розмір пенсії позивачки складав 584,55 грн.
Відповідно до рішення від 17.03.2023 № 923050130864 про перерахунок пенсії розмір пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2021 складає 2358,35 грн. щомісячно. Пенсія перераховано з урахуванням доплат та підвищень.
Згідно з наявними в матеріалах справи розрахунками пенсії позивача Головним управлінням проведено індексацію пенсії позивача відповідно до ст. 42 з урахуванням базової зарплати за три попередні роки (2014 – 2016), яка застосовувалася при перерахунку у розмірі 3 764,1 грн. із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії у розмірі у розмірі 1,17, 1,11, 1,11 (3764,40х1,17х1,11х1,11 = 5426,6) з урахуванням оптимізації середній заробіток для обчислення пенсії 5 868,16 грн.
З огляду на розрахунок представника позивача наведений у заяві про встановлення судового контролю останній вважає, що заробітна плата для розрахунку пенсії на 29.10.2024 має становити 7 947,17 грн. = (3 764,40 грн.х1,17х1,11х1,11х1,14х 1,19х1,0796). Водночас, суд зауважує, що у вказаному розрахунку представником позивача застосовано коефіцієнти збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та які враховується для обчислення пенсії, у розмірі 1,14 (2022 рік), 1,19 (2023 рік) та 1,0796 (2024 рік).
З цього приводу суд зазначає, що постановляючи рішення від 09.09.2022 судом надано оцінку діям відповідача щодо зменшення розміру пенсії всупереч вимогам Закону № 1058-IV які мали місце з березня 2021 року по дату ухвалення судового рішення. Відповідно, обираючи спосіб захисту прав позивача суд виходив з правовідносин та їх правового регулювання станом на 09.09.2022. 
Тобто, правовідносини з приводу розрахунку пенсії позивача після 09.09.2022 (з урахуванням коефіцієнтів збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та які враховується для обчислення пенсії, у розмірі 1,14 (2022 рік), 1,19 (2023 рік) та 1,0796 (2024 рік)) не розглядалися в межах предмету спору у справі № 280/3424/22 та становлять собою новий предмет спору.
Відповідно доводи заяви з приводу того, що відповідачем не здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 у розмірі відповідно до ст. 42 та п. 4 (прикінцеві положення) Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.
Окрім того, матеріали справи містять копії списку на зарахування грошових коштів на поточний рахунок позивача в жовтні 2024 року.
Також, суд погоджується з доводами відповідача про те, що рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.09.2022 не містить зобов`язання щодо нарахування відповідачем компенсації втрати частини доходів.
Таким чином, з наданих сторонами доказів судом не встановлено, що відповідачем не виконано рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.09.2022.”
Відповідно до положень статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, суд дійшов висновку, що обставини, встановлені рішеннями суду в вищезазначеній адміністративній справі , які набрали законної сили, не доказуються при розгляді даної справи в силу положень статті 78 КАС України.
Отже, на виконання зазначеного рішення суду, відповідачем прийнято рішення від 17.03.2023 № 923050130864 про перерахунок пенсії розмір пенсії ОСОБА_1 , який з 01.03.2021 складає 2358,35 грн. щомісячно. Пенсія перераховано з урахуванням доплат та підвищень.
Позивач, не погодившись з розміром пенсії та відмовою провести її індексацію, звернулася через представника з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд зазначає, що згідно приписів статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно з приписів статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Суд зазначає, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом (далі Закон №1058).
Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058, було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 51 Закону №1058, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Крім цього, як зазначено у Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
В силу вимог ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв`язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.
Частиною 1 статті 6 КАС України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику цього суду, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV.
На підставі наведеного слідує, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу (7 жовтня 2009 року) територіальні органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Така ж правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 12 травня 2015 року та 19 травня 2015 року (справи № 21-180а15, № 21-168а15), які відповідно до положень статті 242 КАС України враховуються судом при прийнятті рішення у справі.
Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.
Отже, право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
При цьому, позивачка, яка постійно проживає за межами України, має такі ж самі права, як і громадяни України, які проживають на території України, у тому числі і право на проведення перерахунку пенсії, її осучаснення у зв`язку із прийняттям нових законів та підзаконних нормативно-правових актів.
Відповідно до розрахунку наявного в матеріалах справи, страховий стаж позивача складає більше 35 років, проте відповідач вирішуючи питання про нарахування позивачу пенсії з невідомих підстав розрахував її у розмірі 2358,35грн. довічно, що навіть не відповідає мінімально встановленому в Україні розміру пенсії.
Так, вирішуючи питання про поновлення нарахування та виплати позивачу пенсії, відповідач зобов`язаний був розрахувати пенсію позивачки відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в т.ч. враховуючи заробітну плату (дохід) позивача, розмір стажу (коефіцієнт стажу), тощо, а також в обов`язковому порядку врахувати усі зміни у законодавстві України, які були спрямовані на проведення перерахунків та підвищення пенсій громадянам України.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо встановлення позивачу пенсії в розмірі 2358,35 грн. довічно є очевидно протиправними та такими, що прямо суперечить вимогам чинного законодавства України.
Стосовно позовних вимог про визнання дій такими, що містять ознаки дискримінації, то суд у задоволенні таких вимог відмовляє, оскільки за результатами розгляду справи судом не встановлено ознак дискримінації позивачки. Суд звертає увагу на те, що у судах перебуває велика кількість адміністративних справ щодо порушення пенсійних прав громадян, як за позовами осіб які постійно проживають на території України, так і від громадян, які проживають за її мажами.
Щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 697555,80 грн. та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.
Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно із статтею 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд першої інстанції вірно взяв до уваги, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.
Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Матеріали справи не містять таких доказів.
Суд також вірно зазначив, що сума 697555,80 грн. не є майновою шкодою, оскільки така сума визначена представником позивача, як різниця між розміром пенсії, який визначено органом ПФУ та розміром пенсії, який на думку представника позивача має отримувати позивачка, проте саме до повноважень відповідача віднесено питання визначення розміру пенсії.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд,- 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя Л.А. Божко 

суддя О.М. Лукманова 

суддя Ю. В. Дурасова