КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 грудня 2025 року справа №320/24138/23
Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-авто» до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
До Київського окружного адміністративного суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Союз-авто» із позовом до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо закриття міського автобусного маршруту загального користування, який працює в режимі маршрутного таксі №245 «Станція метро «Позняки» - станція метро «Дарниця»;
???- визнати протиправним та скасувати Наказ Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19 травня 2023 року № H-101 «Про закриття автобусного маршруту загального користування, який працює в режимі маршрутного таксі № 245»;
???- визнати протиправними дії Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо закриття міського автобусного маршруту загального користування, який працює в режимі маршрутного таксі №418 «Вулиця Лисківська - вулиця Попудренка»;
???- визнати протиправним та скасувати пункт 1 Наказу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15 травня 2023 року № H-96 «Про закриття міських автобусних маршрутів загального користування»;
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо непродовження дії Договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 10 червня 2022 року, № 10/06;
- зобов?язати Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) продовжити дію Договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 10 червня 2022 року, №10/06, на період дії воєнного стану в Україні і протягом одного року з дня його припинення чи скасування;
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо непродовження дії Договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 06 січня 2022 року № 36-21;
- зобов?язати Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) продовжити дію Договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 06 січня 2022 року, №36-21, на період дії воєнного стану в Україні і протягом одного року з дня його припинення чи скасування.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що у Відповідача не було правових підстав для прийнятті спірних рішень в частині закриття автобусного маршруту №245 та №418, оскільки останнім не здійснювались жодні дії по обстеженню пасажиропотоків згідно з встановленою законом процедурою.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач, у відзиві на адміністративний позов вказав, що оскаржувані накази Департаменту прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім цього, зазначив, що позивачем не надано доказів порушення відповідачем прав позивача, оскільки спірні накази були видані вже після закінчення дії Договорів про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 06 січня 2022 року, №36-21 та від 10 червня 2022 року, №10/06, а тому відповідач не міг порушити права позивача, так як правовідносини між позивачем та відповідачем на момент прийняття наказів закінчились. З цих підстав просив у позові відмовити.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю «СОЮЗ-АВТО» є перевізником в розумінні положень Законів України «Про автомобільний транспорт», «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2008 № 1081, Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 №176.
ТОВ «СОЮЗ-АВТО» є уповноваженим перевізником за міськими автобусними маршрутами загального користування в м. Києві, по наступним маршрутам:
-№ 245 за сполученням «просп. Миколи Бажана» - «вул. Будівельників», згідно Договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 10 червня 2022 року, №10/06;
-№ 418 за сполученням «універмаг «вул. Лисківська (від вул. Милославської)» - вул. Попудренка (в звор. напрямку вул. Попудренка - вул. Братиславської) згідно Договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 06 січня 2022 року, № 36-21;
У відповідності до п. 8.1. Договору № 36-21 він набирає чинності з 06.01.2022 року і діє до 06.01.2023 року.
Пунктом 8.1. Договору № 10/06, він набирає чинності з 10.06.2021 року і діє до 10.06.2023 року.
Листом від 09 березня 2023 року № 20 ТОВ «СОЮЗ-АВТО» звернувся до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому із посиланням на пункт 4.1 Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2008 №1081, підтвердив спроможність виконувати зобов`язання відповідно до укладеного Договору від 10 червня 2022 року № 10/06.
Листом від 21 грудня 2022 року № 62 ТОВ «СОЮЗ-АВТО» звернувся до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому із посиланням на пункт 4.1 Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2008 №1081, підтвердив спроможність виконувати зобов`язання відповідно до укладеного Договору від 06 січня 2021 року №36/21, та просило продовжити строк його дії на період дії воєнного стану в Україні і протягом одного року з дня його припинення чи скасування.
Відповіді на вищевказані Листи ТОВ «СОЮЗ-АВТО» не було отримано.
Відповідачем 15.05.2023 року видано наказ №Н-96, яким, зокрема, із 15.05.2023 року закрито міський автобусний маршрут загального користування, який працює в режимі маршрутного таксі № 418 «вулиця-Лисківська – вулиця Попудренка».
Також Відповідачем 19.05.2023 року видано наказ №Н-101, яким, зокрема, із 11.06.2023 року закрито міський автобусний маршрут загального користування, який працює в режимі маршрутного таксі № 245 «просп. Миколи Бажана» - «вул. Будівельників».
Позивач вважає, що Накази прийнято Відповідачем з порушенням вимог законодавства звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. 
Згідно з ч. 1 ст. 29, ч.ч. 1, 2 ст. 35, ст. 39, ч. 1 ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.
Послуги пасажирського автомобільного транспорту поділяють на послуги з перевезення пасажирів автобусами, на таксі та легковими автомобілями на замовлення.
Послуги з перевезення пасажирів автобусами можуть надаватися за видами режимів організації перевезень: регулярні, регулярні спеціальні, нерегулярні.
Автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.
Документи для регулярних пасажирських перевезень: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України.
Договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.
Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях і є обов`язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг (далі - замовники послуг), автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами врегульований Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженими становою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року №176 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2007 року №1184) (надалі - Правила).
Так, відповідно до п.п. 13-15, 17, 18 розділу ІІ Правил, перевезення пасажирів автобусами залежно від режиму їх організації можуть бути: регулярними, регулярними спеціальними та нерегулярними.
Умови регулярних та регулярних спеціальних перевезень зазначаються у паспорті маршруту.
Регулярні перевезення організовують відповідні органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування (організатори регулярних перевезень) згідно з програмами розвитку автомобільного транспорту на відповідній території з метою задоволення потреби населення у перевезеннях з урахуванням пропозицій громадян, підприємств, установ, організацій і перевізників.
Організатори регулярних перевезень визначають умови їх організації на відповідній території.
Відкриття та закриття маршруту проводиться за рішенням організатора регулярних перевезень з одночасним внесенням змін до реєстру маршрутів.
Припинення перевезень за маршрутом проводиться за рішенням організатора регулярних перевезень, яке приймається не пізніше ніж за 15 днів до припинення перевезень, а у разі настання обставин непереборної сили - невідкладно.
Відповідно до п.6.10 Порядку організації перевезень пасажирів та багажу автомобільним транспортом, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 15.07.2013 року №480 (надалі Порядок №480) для підвищення ефективності роботи автобусів на автобусному маршруті загального користування відповідний організатор пасажирських перевезень повинен здійснити такі коригувальні дії залежно від наповнюваності місткості автобусів: більше ніж 100 % - збільшити або зменшити кількість рухомого складу шляхом заміни його типу або марок на рухомий склад більшої пасажиромісткості; від 100 % до 80 % - збільшити кількість рухомого складу; менше ніж 80 % - внесення змін до роботи діючого автобусного маршруту недоцільне; 50 % - зменшити кількість рухомого складу; менше ніж 50 % - розглянути питання щодо доцільності закриття автобусного маршруту загального користування, якщо він дублюється іншими автобусними маршрутами, або у разі неможливості його закриття - щодо збитковості такого маршруту та заходів для покриття витрат на його обслуговування.
Згідно з п.6.11. Порядку №480 рішення щодо коригувальних дій на автобусному маршруті загального користування приймається організатором пасажирських перевезень на підставі обстеження пасажиропотоку.
Приписами п.2.10 Порядку №480 обстеження пасажиропотоків здійснюється:
-комплексно - на всіх міських, приміських та міжміських автобусних маршрутах загального користування не менше ніж один раз на три роки;
-вибірково - на міських, приміських, міжміських автобусних маршрутах загального користування, якщо пасажиропотоки зазнають значних змін;
-коригувально - на будь-якому маршруті через чотири місяці після його відкриття.
Процедуру здійснення обстеження пасажиропотоків врегульована вказаним Порядком №480.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, Відповідачем не здійснювалось жодних дій по обстеженню пасажиропотоків, зворотного не доведено.
Будь-яких обґрунтованих пояснень щодо причин закриття зазначеного маршруту, робота на якому здійснювалась Позивачем на автобусних маршрутах №245, №418, Відповідачем суду не надано.
Суд звертає увагу, що Ухвалою Київського окружного адміністративного суду витребувано у Відповідача письмові заперечення проти позову та всі докази на їх підтвердження, які наявні у Департаменту інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), проте Відповідач не виконав вимоги Суду.
З аналізу матеріалів справи та норм права, Суд приходить до висновку, що Наказ Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19 травня 2023 року № H-101 «Про закриття автобусного маршруту загального користування, який працює в режимі маршрутного таксі № 245» та Наказ Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15 травня 2023 року № H-96 «Про закриття міських автобусних маршрутів загального користування, який працює в режимі маршрутного таксі № 418» є необґрунтованими та підлягають скасуванню.
Щодо посилання відповідача на підстави того, що спірні накази були видані вже після закінчення дії Договорів про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 06 січня 2022 року, №36-21 та від 10 червня 2022 року, №10/06, а тому відповідач не міг порушити права позивача, так як правовідносини між позивачем та відповідачем на момент прийняття наказів закінчились, судом встановлено наступне.
Нормативним актом, що регулює спірні правовідносини є Порядок проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2008 року №1081 (надалі - Порядок).
Відповідно до пп.1 п. 55 Порядку, організатор зобов`язаний забезпечити за заявою автомобільного перевізника продовження строку дії договору (дозволу), але не більше одного разу і не більше ніж на три роки у разі виникнення підстав, визначених абзацом дев`ятим пункту 53 цього Порядку.
Відповідно до абз. 8 п. 53 Порядку строк дії договору продовжується один раз на три роки за рішенням організатора перевезень за наявності заяви автомобільного перевізника - переможця попереднього конкурсу, яку він подає за формою згідно з додатком 7, в якій, зокрема, зазначається інформація про підтверджене інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів стосовно тих, які використовувались автомобільним перевізником на об`єкті конкурсу, а також за відсутності у зазначеного автомобільного перевізника, що здійснював перевезення за цим маршрутом протягом попереднього періоду, порушень умов укладеного попереднього договору, строк дії якого становить від трьох до п`яти років.
У відповідності до п. 4-1 Порядку №1081 4-1. Договір або дозвіл, строк дії якого закінчується у період дії воєнного стану в Україні, вважається таким, дію якого продовжено на період дії воєнного стану в Україні і протягом одного року з дня його припинення чи скасування.
Продовження строку дії договору можливе за згодою сторін та за умови підтвердження автомобільним перевізником спроможності виконувати зобов`язання відповідно до укладеного з ним договору.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку про те, що підставою для продовження строку дії договору є сукупність наступних обставин:
- договір може бути продовжений не більше одного разу і не більше ніж на три роки;
- перевізник, як сторона договору, був визначений переможцем попереднього конкурсу на маршрут та не пізніше ніж за 90 календарних днів до закінчення строку дії договору (дозволу) подав організатору перевезень відповідну заяву;
- перевізник здійснював перевезення за цим маршрутом протягом попереднього періоду без порушення умов укладеного попереднього договору;
- перевізник надав Організатору інформацію про підтверджене інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів стосовно тих, які використовувались автомобільним перевізником на об`єкті конкурсу.
Як підтверджується матеріалами справи, позивач, керуючись зазначеними нормами, у визначений строк - Листом від 09 березня 2023 року № 20, Листом від 21 грудня 2022 року № 62 звернувся до Департаменту, в якому із посиланням на пункт 4-1 Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2008 №1081, підтвердив спроможність виконувати зобов`язання відповідно до укладеного Договору від 10 червня 2022 року №10/06 та відповідно до укладеного Договору від 06 січня 2021 року № 36/21, та просило продовжити строк його дії на період дії воєнного стану в Україні і протягом одного року з дня його припинення чи скасування.
Отже, ТОВ «СОЮЗ-АВТО» виконано обов`язок щодо підтвердження спроможності виконувати зобов`язання відповідно до Договорів та положення Порядку №1081 та умови Договорів № 10/06 та № 36/21 покладали на Відповідача однозначний обов`язок продовжити строк їх дії на період дії воєнного стану в Україні і протягом одного року з дня його припинення чи скасування. Проте жодної відповіді на вищевказані Листи ТОВ «СОЮЗ-АВТО» не було отримано.
При цьому, як можна дійти висновку зі змісту наведених вище норм п.29, абз.9 п.53 Порядку, оскільки заява на продовження строку дії договору має бути подана не пізніше ніж за 90 календарних днів до закінчення строку дії договору, а однією з умов для продовження строку дії договору є відсутність порушень умов укладеного договору протягом попереднього періоду, то визначений законодавством проміжок часу «протягом попереднього періоду» розпочинається з дати укладення договору та закінчується днем подання перевізником заяви про продовження строку дії договору.
Відповідно до положень абзацу 3 пункту 55 Порядку, у разі наявності фактів порушення умов договору Організатор надсилає перевізникові попередження про недопущення порушення умов договору. Спосіб надсилання Організатором таких попереджень, визначено пунктом 4.17 Договорів.
Приписами п. 4.2. Договорів організатор має право здійснювати чергові та позачергові перевірки дотримання умов договору.
З матеріалів справи вбачається, що протягом періоду дії договорів № 10/06 та №36/21, не було виявлено будь-яких порушень умов договорів про, що вказує відсутність складених відповідачем актів та направлених позиву попереджень про недопущення порушення умов договорів.
Суд не бере до уваги доводи Відповідача стосовно того, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року по справі № 320/8356/23 Департаменту заборонено вчиняти дії, направлені на проведення перевірок виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Союз-Авто" умов Договорів про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва у тому числі Договору від 10 червня 2022 року № 10/06, оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.07.2023 скасовано Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року про забезпечення позову.
Разом з тим, суд зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу порушення позивачем умов таких договорів до дати прийняття ухвали про забезпечення позову, в той час як Позивач звернувся до Відповідача Листом від 09 березня 2023 року № 20, Листом від 21 грудня 2022 року № 62.
За таких обставин суд приходить до висновку про вчинення Департаментом протиправної бездіяльності щодо не розгляду питання продовження позивачу строку дії договорів № 10/06 та № 36/21, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача вчинити дії, суд зазначає наступне.
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 зазначено, що виходячи з принципу «належного урядування», державні органи зобов`язати діяти вчасно та в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді поновлення судами строку на оскарження судових рішень та виправляти допущені органами державної влади помилки коштом приватної особи, яка діяла добросовісно.
Враховуючи вищенаведене, слід зазначити, що принцип «належного урядування» має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу «належного урядування» забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип «належного урядування» підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.
Поряд з цим, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження органу місцевого самоврядування не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Умови, за яких орган продовжує дію договору, не визначені Порядком. Якщо такі умови виконанні, орган повинен продовжити дії договору на новий строк. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було вчинено дії та подано відповідачу визначені п. 29 Порядку документи та заяви.
Оскільки, позивач за 90 днів до закінчення строку дії договорів подав відповідачу заяву та всі передбаченні порядком документи, що за формою та змістом визначенні Порядком, проте відповідачем не забезпечено прийняття рішення щодо продовження строку дії договорів за відсутності законних підстав для цього, як визначено пп. 1 п. 55 Порядку, суд дійшов висновку про необхідність відновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання прийняти таке рішення.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Згідно з ч.ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, рішення суду, у разі задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS № 005 (далі також - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
У відповідності до приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
Відповідно до правової позиції, висловленої ЄСПЛ в Рішенні по Справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04): Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії», п. 38).
Частинами 1, 2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Сукупність встановлених під час розгляду справи обставин, з урахуванням сталої судової практики ЄСПЛ, свідчить на користь того, що виключно внаслідок бездіяльності Департаменту, яка полягала у непродовжені позивачу строку дії договорів, позивач відповідно був позбавлений гарантованого права на вільне володіння власним майном, при цьому не вчиняючи жодних протиправних дій по відношенню до органу місцевого самоврядування.
На переконання суду, вказана помилка Департаменту має бути виправлена, незважаючи на доводи про недопустимість судового втручання в дискреційні повноваження відповідача, оскільки суд вважає, що в рамках спірних правовідносин відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивача.
За таких обставин, суд вважає за доцільне застосувати єдино дієвий спосіб захисту у формі зобов`язання Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) продовжити дію Договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 10 червня 2022 року, №10/06 та від 06 січня 2022 року, №36-21, на період дії воєнного стану в Україні і протягом одного року з дня його припинення. 
Такий висновок ґрунтується на тому, що у межах дискреції враховуючи фактично встановленні обставини у справі у відповідача відсутній був інший варіант законної поведінки щодо розгляду цих звернень позивача та законодавчо визначена можливість прийняття іншого за суттю рішення.
При цьому, суд не вважає за доцільне застосовувати спосіб захисту порушеного права у формі зобов`язання відповідача повторно розглянути заяви позивача про продовження строку дії договорів, оскільки позивач в розумінні наведеної вище практики ЄСПЛ має право на справедливі очікування та не має нести будь-яких негативних наслідків у формі втрати часу та коштів під час повторного розгляду документів Департаментом, оскільки в такому випадку захист порушених прав позивача є ілюзорним, а суд в такому випадку буде сприяти суб`єкту владних повноважень в отриманні вигоди від своїх неправомірних дій.
Суд приймає до уваги те, що позивачем відповідачу надано всі передбачені Порядком документи для продовження строку дії договорів, які визначені Порядком, а за час розгляду справи відповідач не надав до матеріалів справи жодного доказу на користь того, що подані позивачем документи є неналежно оформленими або містять недостовірні відомості.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 9, статей 73, 74, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На думку суду, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість невчинення дій з продовження строку дії договорів з урахуванням вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з обґрунтувань позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наявних у матеріалах справи доказів, адміністративний позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
в и р і ш и в:
Адміністративний позов - задовольнити.
Взнати протиправними дії Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо закриття міського автобусного маршруту загального користування, який працює в режимі маршрутного таксі №245 «Станція метро «Позняки» - станція метро «Дарниця».
Визнати протиправним та скасувати Наказ Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19 травня 2023 року № H-101 «Про закриття автобусного маршруту загального користування, який працює в режимі маршрутного таксі № 245».
Визнати протиправними дії Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо закриття міського автобусного маршруту загального користування, який працює в режимі маршрутного таксі №418 «Вулиця Лисківська - вулиця Попудренка».
Визнати протиправним та скасувати пункт 1 Наказу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15 травня 2023 року № H-96 «Про закриття міських автобусних маршрутів загального користування».
Визнати протиправною бездіяльність Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо непродовження дії Договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 10 червня 2022 року, № 10/06.
Зобов`язати Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) продовжити дію Договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 10 червня 2022 року, №10/06, на період дії воєнного стану в Україні і протягом одного року з дня його припинення чи скасування.
Визнати протиправною бездіяльність Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо непродовження дії Договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 06 січня 2022 року № 36-21.
Зобов`язати Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) продовжити дію Договору про організацію пасажирських перевезень на міському автобусному маршруті загального користування м. Києва від 06 січня 2022 року, №36-21, на період дії воєнного стану в Україні і протягом одного року з дня його припинення чи скасування.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-авто» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 10736 (десять тисяч сімсот тридцять шість) грн 00 коп за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя   Лиска І.Г.