ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 січня 2026 року
м. Київ 

справа № 441/2352/20
провадження № 61-5800св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Зимноводівська сільська рада Львівського району Львівської області, ОСОБА_2 , 
третя особа- ОСОБА_3 , 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 лютого 2023 року, додаткове рішення Городоцького районного суду Львівської області від 27 лютого 2023 року в складі судді Малахової-Онуфер А. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року в складі колегії суддів Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування і скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки,
ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, правонаступником якої є Зимноводівська сільська рада Львівського району Львівської області, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування і скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 22 вересня 2020 року рішенням № 1088 Суховільська сільська рада Городоцького району Львівської області затвердила проєкт землеустрою та передала у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0991 га, що розташований у с. Суховолі Городоцького району Львівської області, а також надала дозвіл на виготовлення правовстановлюючого документа. 05 жовтня 2020 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на зазначену земельну ділянку, а 22 жовтня 2020 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л. І. посвідчила заяву ОСОБА_2 про надання згоди на поділ цієї земельної ділянки на дві окремі, а саме земельну ділянку площею 0,0639 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0117, що становить 639/991 часток, та земельну ділянку площею 0,0352 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0118, що становить 352/991 частки. Крім того, 06 листопада 2020 року державний реєстратор Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Віхрова О. Ю. зареєструвала право власності ОСОБА_2 на зазначені дві окремі земельні ділянки. 

Позивач зазначала, що до земельної ділянки, площею 0,0991 га, яка первинно передавалась у власність відповідачу, входить дорога - заїзд до будинку та земельної ділянки належних позивачу на праві власності, що розташовані на АДРЕСА_1 .

Звертала увагу на те, що рішенням від 22 травня 2017 року Городоцький районний суд Львівської області, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2018 року, визнав незаконним та скасував рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 20 листопада 2013 року № 589 «Про внесення змін» та рішення від 23 січня 2015 року № 791 «Про затвердження детального планування території земельної ділянки для будівництва та обслуговування, житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 », видані ОСОБА_2 . 

Постановою від 12 серпня 2020 року Верховний Суд рішення Городоцького районного суду Львівської області від 22 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2018 року скасував, провадження у справі закрив у зв`язку з тим, що розгляд зазначеної справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду. 

Позивач вважала, що рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 22 вересня 2020 року № 1088 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 » прийняте з порушенням чинного законодавства та всупереч ухвалі Городоцького районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року, якою вжито заходи забезпечення позову, зокрема заборонено Суховільській сільській раді Городоцького району Львівської області та ОСОБА_2 вчиняти певні дії щодо земельної ділянки площею 0,0991 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0089, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 .

З наведених підстав ОСОБА_1 просила суд:
- визнати незаконним та скасувати рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 22 вересня 2020 року № 1088 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0991 га, кадастровий номер 460987700:12:016:0089, що розташована у с. Суховолі Городоцького району Львівської області, передання цієї земельної ділянки безкоштовно у її приватну власність та надання дозволу на виготовлення документа, що посвідчує право власності на цю земельну ділянку;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0991 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0089, що розташована на території с. Суховоля Городоцького району Львівської області, номер запису 38574223, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 08 жовтня 2020 року, індексний номер 54485593;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0639 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0117, що розташована на території с. Суховоля Городоцького району Львівської області, номер запису 39056817, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06 листопада 2020 року, індексний номер 55003552;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0352 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0118, що розташована на території с. Суховоля Городоцького району Львівської області, номер запису 39057703, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06 листопада 2020 року, індексний номер 55004593.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Городоцький районний суд Львівської області рішенням від 03 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив у повному обсязі.

Додатковим рішенням Городоцький районний суд Львівської області від 27 лютого 2023 року стягнув з Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 7 400,00 грн витрат на професійну правову допомогу адвоката з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що оскаржуваним рішенням Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, правонаступником якої є Зимноводівська сільська рада Львівського району Львівської області, від 22 вересня 2020 року № 1088 затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, до складу якої увійшов проїзд загального користування, що позбавляє позивача права на вільний доступ до власного домоволодіння. Крім цього, суд також врахував, що оскаржуване рішення сільської ради прийнято всупереч ухвалі Городоцького районного суду Львівської області про вжиття заходів забезпечення позову, якою було заборонено сільській раді вчиняти певні дії щодо спірної земельної ділянки.

Врахувавши те, що оскаржуване рішення від 22 вересня 2020 року № 1088, яке було підставою для реєстрації відповідачем 05 жовтня 2020 року права власності на земельну ділянку площею 0,0991 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0089, а в подальшому і земельних ділянок площею 0,0639 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0117, та площею 0,0352 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0118, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, то суд дійшов висновку про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2 на земельні ділянки площею 0,0991 га, 0,0639 га та 0,352 га, в цілому.

Стягуючи з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу, суд першої інстанції, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, критеріям реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, врахувавши ціну позову, предмет спору, значення справи для сторін та їх фінансовий стан, а також час, витрачений адвокатом на складання процесуальних документів, та участь у судових засіданнях, клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат, вважав, що заявлена позивачем сума 20 000,00 грн витрат на професійну правову допомогу є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи та суперечить принципу розподілу таких витрат. Тому суд дійшов висновку, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат ОСОБА_1 на професійну правову допомогу до 14 800,00 грн. 

Львівський апеляційний суд постановою від 19 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 лютого 2023 року та додаткове рішення Городоцького районного суду Львівської області від 27 лютого 2023 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а також зазначив, що оскаржуваним рішенням сільської ради порушено права та законні інтереси ОСОБА_1 , оскільки передання у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки унеможливлює проїзд до домоволодіння та до земельної ділянки, належних на праві власності ОСОБА_1 . Набувши у власність земельну ділянку, яку в подальшому поділено на дві, ОСОБА_2 вправі в будь-який час заборонити ОСОБА_1 використовувати належну їй на праві власності земельну ділянку для проїзду до домоволодіння та земельної ділянки.

Крім того, суд урахував, що Суховільська сільська рада Городоцького району Львівської області, достовірно знаючи про заборону суду вчиняти будь-які дії стосовно спірної земельної ділянки площею 0,0991 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0089, а також про те, що до складу цієї земельної ділянки належить проїзд загального користування, іншого проїзду до домоволодіння, належного позивачу, немає, прийняла оскаржуване рішення від 22 вересня 2020 року № 1088.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

19 квітня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 лютого 2023 року, додаткове рішення Городоцького районного суду Львівської області від 27 лютого 2023 та постанову Львівського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року, передати справу на новий розгляд.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права. Суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 285/4831/22 (щодо належного способу захисту). 

Також зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме щодо дослідження кожного доказу, поданого стороною у справі, надання йому оцінки та наведення мотивів його відхилення чи прийняття, а також висновок щодо обов`язку апеляційного суду перевіряти законність рішення суду першої інстанції саме в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заявник не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про порушення прав позивача оскаржуваним рішенням сільської ради. Вважає, що такі висновки є помилковими, оскільки дорогу до домогосподарства позивача відповідач не перекривала, доступ ніколи не обмежувала, що не заперечувала позивач під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій. Посилання позивача та суду апеляційної інстанції на те, що відповідач може в майбутньому перекрити позивачу проїзд до її будинку та земельної ділянки є передчасним.

Також заявник не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що надана відповідачем технічна документація із землеустрою щодо поділу спірної земельної ділянки на дві окремі ділянки не є беззаперечним доказом наявності проїзду між земельними ділянками, з посиланням суду на те, що орган місцевого самоврядування, який є компетентним у вирішенні такого питання, рішення не приймав, технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки ОСОБА_2 на дві земельні ділянки із зазначенням між ними проїзду до домоволодіння ОСОБА_1 сільська рада не затверджувала. Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції, дійшовши такого висновку, не зазначив норму права, яка передбачає наявність рішення органу місцевого самоврядування (дозволу) на проведення розподілу та зміну конфігурації земельної ділянки, яка перебуває у приватній власності фізичної особи.

Звертає увагу на порушення судами норм процесуального права, а саме суди не дослідили та не надали оцінки долученим до матеріалів справи доказам, які підтверджують відсутність на час розгляду справи предмета позову та відсутність існування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4620987700:12:016:0089 у зв`язку з її поділом на дві окремі ділянки, і на які зареєстровано право власності. Також змінено конфігурацію земельної ділянки з кадастровим номером 4620987700:12:016:0118, площею 0,0352 га, та відображено у кадастровій карті України проїзд до домоволодіння ОСОБА_1 , який фактично знаходиться між земельними ділянками ОСОБА_2 .

Крім того, заявник вважає помилковим посилання судів на прийняття оспорюваного рішення сільської ради всупереч ухвалі суду про забезпечення позову шляхом заборони сільській раді вчиняти певні дії щодо спірної земельної ділянки, оскільки зазначена ухвала не містить переліку, яких саме конкретних дій заборонено вчиняти сторонам.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 29 травня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Городоцького районного суду Львівської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у червні 2024 року.

Ухвалою від 08 січня 2026 року Верховний Суд призначив справу до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів та обґрунтованість висновків судів про задоволення позовних вимог.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , та земельної ділянки для обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1, а. с. 8).

Земельна ділянка ОСОБА_1 межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 .

Рішенням від 26 квітня 2012 року № 355 Суховільська сільська рада Городоцького району Львівської області надала ОСОБА_2 дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель, що розташована на АДРЕСА_2 (т. 2, а. с. 13).

Рішенням від 20 листопада 2013 року № 589 Суховільська сільська рада Городоцького району Львівської області внесла зміни до рішення № 355, посилаючись на зміни до деяких актів України щодо вдосконалення процедури відведення земельних ділянок та зміни їх цільового призначення, надала ОСОБА_2 дозвіл на розробку планування території місцезнаходження земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель, що розташована на АДРЕСА_2 (т. 2, а. с. 167).

23 січня 2015 року Суховільська сільська рада Городоцького району Львівської області рішенням № 791 затвердила детальне планування території земельної ділянки та надала ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 168).

18 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, ОСОБА_2 , третя особа - відділ Держгеокадастру у Городоцькому районі Львівської області, у якому просила визнати незаконними та скасувати рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 20 листопада 2013 року № 589 «Про внесення змін» та від 23 січня 2015 року № 791 «Про затвердження детального планування території земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 », прийняті за заявою ОСОБА_2 .

Ухвалою від 30 березня 2016 року Городоцький районний суд Львівської області відкрив провадження у справі № 441/343/16, а ухвалою від 26 липня 2016 року призначив земельно-технічну експертизу. Ухвалою від 14 листопада 2016 року суд вжив заходів забезпечення позову, а саме заборонив Суховільській сільській раді Городоцького району Львівської області та ОСОБА_2 вчиняти певні дії стосовно земельної ділянки площею 0,0991 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0089, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 93, 94).

Рішенням від 22 травня 2017 року Городоцький районний суд Львівської області, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 травня 2018 року, позов ОСОБА_1 задовольнив. Визнав незаконними та скасував рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 20 листопада 2013 року № 589 «Про внесення змін» та рішення від 23 січня 2015 року № 791 «Про затвердження детального планування території земельної ділянки для будівництва та обслуговування, житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 », видані ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 11-16).

Постановою від 12 серпня 2020 року Верховний Суд у справі № 441/343/16 касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково, рішення Городоцького районного суду Львівської області від 22 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2018 року скасував, провадження у справі закрив, повідомив ОСОБА_1 , що розгляд справи № 441/343/16 віднесений до юрисдикції адміністративного суду (т. 1, а. с. 17-22).

Ухвалою від 30 вересня 2020 року Верховний Суд скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року, у вигляді заборони Суховільській сільській раді Городоцького району Львівської області та ОСОБА_2 вчиняти дії стосовно земельної ділянки площею 0,0991 га з кадастровим номером 4620987700:12:016:0089, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 23-25).

До постановлення зазначеної ухвали про скасування заходів забезпечення позову, Суховільська сільська рада Городоцького району Львівської області рішенням від 22 вересня 2020 року № 1088 затвердила проєкт землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0991 га, кадастровий номер 460987700:12:016:0089, що розташована у с. Суховолі Городоцького району Львівської області, та передала у її приватну власність земельну ділянку, а також надала дозвіл на виготовлення правовстановлюючого документа (т. 1, а. с. 10). 

05 жовтня 2020 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на зазначену земельну ділянку (т. 1, а. с. 26).

22 жовтня 2020 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л. І. посвідчила заяву ОСОБА_2 про надання згоди на поділ спірної земельної ділянки на дві окремі, а саме земельну ділянку площею 0,0639 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0117, що становить 639/991 часток, та земельну ділянку площею 0,0352 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0118, що становить 352/991 частки (т. 1, а. с. 29). 

06 листопада 2020 року державний реєстратор Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Віхрова О. Ю. зареєструвала право власності ОСОБА_2 на зазначені дві окремі земельні ділянки (т. 1, а. с. 27, 28).
Ухвалою від 08 листопада 2021 року Львівський окружний адміністративний суд справу № 441/343/16 прийняв до розгляду.

Рішенням від 26 липня 2022 року Львівський окружний адміністративний суд, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив повністю. Визнав незаконними та скасував рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 20 листопада 2013 року № 589 «Про внесення змін» та рішення від 23 січня 2015 року № 791 «Про затвердження детального планування території земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 », видані за заявою ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 201-211).

Вирішуючи спір у зазначеній справі № 441/343/16, суди, врахувавши висновок судової будівельно-технічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3784, згідно з яким частина земельної ділянки АДРЕСА_2 використовується для проїзду до земельної ділянки АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка № НОМЕР_1 перекриває існуючий проїзд до земельної ділянки № НОМЕР_2 , дійшли висновків про незаконність оскаржуваних рішень сільської ради та про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 

05 жовтня 2022 року на підставі рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 22 вересня 2020 року № 1088 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0991 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0089, за ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 26).

03 листопада 2020 року на підставі заяви ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки від 22 жовтня 2020 року № 1361 державний реєстратор Віхрова О. Ю. зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,0639 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0117, та право власності на земельну ділянку площею 0,0352 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0118 (т. 1, а. с. 27, 28).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду 

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Однією з умов розгляду спору, що виник на підставі звернення до суду особи, яка вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої права, є доведеність порушення її прав та охоронюваних законом інтересів.

Завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулася до суду з позовом. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Предметом спору у цій справі є визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування і державної реєстрації права власності на земельні ділянки, належні ОСОБА_2 . Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що оскаржуваним рішенням про передання у власність відповідачу спірної земельної ділянки порушено її право, оскільки до земельної ділянки ОСОБА_2 увійшов проїзд загального користування, що позбавляє позивача права на вільний доступ до власного домоволодіння.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних громад (стаття 12 ЗК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно зі статтею 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм для користування.

Відповідно до статті 83 ЗК України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України).

У статті 123 ЗК України визначено, що передача земельних ділянок відбувається шляхом прийняття рішення на підставі проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проєктом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Згідно з частиною шостою статті 186 ЗК України проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються у порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Передача земельних ділянок у власність відбувається шляхом прийняття уповноваженим органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування рішення на підставі проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (стаття 118 ЗК України).

Особа, зацікавлена в одержанні у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проєктом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу, який має повноваження на передання у власність таких земельних ділянок.

Цей орган у межах його повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Уповноважений орган у двотижневий строк з дня отримання погодженого проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у власність.

Отже, набуття права власності на земельну ділянку відбувається поетапно: від отримання на розробку проєкту землеустрою дозволу, який оформлюється відповідним рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до затвердження такого проєкту цим органом і передання ним земельної ділянки у власність.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Для державної реєстрації права власності на земельну ділянку, відповідне право на яку набувається шляхом її передання із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передання земельної ділянки у власність (пункт 47 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127).

Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оскаржуватися на предмет його законності, а вимоги про визнання такого рішення незаконним - розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації цього рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду за правилами цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на земельну ділянку), що виникло внаслідок і після реалізації відповідного рішення суб`єкта владних повноважень (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16, від 20 листопада 2018 року у справі № 911/44/17).

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю (частина перша статті 152 ЗК України).

Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно з частиною першою статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 . 
Земельна ділянка ОСОБА_1 межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка передана безкоштовно відповідачу у приватну власність на підставі оскаржуваного рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 22 вересня 2020 року № 1088. 

До належних позивачу домоволодіння та земельної ділянки передбачено проїзд з АДРЕСА_2 . Тобто проїзд до житлового будинку ОСОБА_1 проходить через земельну ділянку, належну ОСОБА_2 .

Встановивши, що оспорюваним рішенням Суховільської сільської ради передано ОСОБА_2 земельну ділянку, до складу якої увійшов проїзд загального користування, що позбавляє позивача права на вільний доступ до власного домоволодіння, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для захисту прав позивача та визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення сільської ради від 22 вересня 2020 року № 1088.

Також правильними є висновки судів про те, що оскільки оскаржуване рішення від 22 вересня 2020 року № 1088, яке було підставою для реєстрації відповідачем 05 жовтня 2020 року права власності на земельну ділянку площею 0,0991 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0089, а в подальшому 03 листопада 2020 року і земельних ділянок площею 0,0639 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0117, та площею 0,0352 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0118, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, то скасуванню підлягає і реєстрація за ОСОБА_2 права власності на зазначені три земельні ділянки в цілому.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Суди правильно врахували те, що судовими рішеннями у справі № 441/343/16 визнано незаконними та скасовано попередні рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 20 листопада 2013 року № 589 «Про внесення змін» та від 23 січня 2015 року № 791 «Про затвердження детального планування території земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 », видані ОСОБА_2 , які були підставою для прийняття оскаржуваного рішення сільської ради від 22 вересня 2020 року № 1088.

Судовими рішеннями у справі № 441/343/16 встановлено преюдиційні обставини для цієї справи, а саме те, що до складу відведеної ОСОБА_2 спірної земельної ділянки увійшов проїзд загального користування, що позбавляє ОСОБА_1 права на вільний доступ до належного їй на праві власності домоволодіння.

Також, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, правильно взяв до уваги ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року, постановлену у справі № 441/343/16, якою вжито заходів забезпечення позову, а саме Суховільській сільській раді Городоцького району Львівської області та ОСОБА_2 заборонено вчиняти певні дії стосовно земельної ділянки площею 0,0991 га, кадастровий номер 4620987700:12:016:0089, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 .

Отже, враховуючи судові рішення у справі № 441/343/16, чинність ухвали суду про заборону вчинення будь-яких дій щодо спірної земельної ділянки на час прийняття сільською радою оскаржуваного рішення від 22 вересня 2020 року № 1088 про передання цієї ділянки у власність ОСОБА_2 , а також те, що до складу відведеної ОСОБА_2 земельної ділянки увійшов проїзд загального користування, що позбавляє позивача ОСОБА_1 права на вільний доступ до належного їй на праві власності домоволодіння, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про незаконність оскаржуваного рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 22 вересня 2020 року № 1088 та про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги зазначеного висновку не спростовують, зводяться значною мірою до переоцінки наявних у матеріалах справи доказів.

Посилання ОСОБА_2 на відсутність порушених прав позивача колегія суддів відхиляє, оскільки спірні правовідносини стосуються відновлення права користування проїздом між будинками та земельними ділянками, які належать сторонам у справі. Під час розгляду справи суди встановили, що проїзд загального користування увійшов до складу відведеної ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, іншого проїзду до будинку позивача немає. Відведення проїзду загального користування у приватну власність не передбачено нормами законодавства, є незаконним та таким, що порушує права та інтереси позивача.

Крім того, порушення прав ОСОБА_1 встановлено і судовими рішеннями у справі № 441/343/16. У зв`язку з чим зазначені доводи відповідача є безпідставними.

Доводи заявника про те, що суди не дослідили та не надали оцінки долученим до матеріалів справи доказам, які підтверджують відсутність на час розгляду справи предмета позову та відсутність існування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4620987700:12:016:0089 у зв`язку з її поділом на дві окремі ділянки, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначену земельну ділянку відповідач набула у власність на підставі рішення сільської ради, яке є незаконним та таким, що прийняте всупереч нормам законодавства. У зв`язку з чим поділ спірної земельної ділянки не є перешкодою для захисту прав позивача у обраний нею спосіб.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 зазначала, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Колегія суддів уважає, що на підставі положень частини третьої статті 89 ЦПК України суди першої та апеляційної інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надали оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди відповідача з ухваленими судовими рішеннями по суті вирішення спору, що не може бути правовою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц виснувала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи заявника про помилкове посилання судів на прийняття оспорюваного рішення сільської ради всупереч ухвалі суду про забезпечення позову шляхом заборони сільській раді вчиняти певні дії щодо спірної земельної ділянки, а також на те, що зазначена ухвала не містить переліку, яких саме конкретних дій заборонено вчиняти сторонам, є безпідставними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що такі заходи забезпечення позову, як заборона вчинення певних дій, на відміну від інших заходів забезпечення позову, визначають широке коло засобів (заходів) забезпечення позову, оскільки не містять чіткого переліку дій, що їх може бути заборонено вчиняти шляхом постановлення відповідної ухвали. 

Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (рішення Європейського суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі «Кюблер проти Німеччини»).

Виконання судового рішення, яким є і ухвала суду про забезпечення позову, є безумовним обов`язком суб`єкта владних повноважень, якому воно адресовано. Отже, рішення чи дії, ухвалені (вчинені) всупереч ухвалі про забезпечення позову, є протиправними.

Враховуючи наведене, а також те, що Суховільська сільська рада Городоцького району Львівської області, достовірно знаючи про заборону суду вчиняти будь-які дії стосовно спірної земельної ділянки, а також про те, що до складу цієї ділянки належить проїзд загального користування, прийняла оскаржуване рішення про передання спірного об`єкта у власність ОСОБА_2 . У зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками судів про неправомірність прийнятого рішення сільської ради.

Посилання заявника в касаційній скарзі на неврахування судами висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 285/4831/22, а також про обрання позивачем неналежного способу захисту, колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначеній справі спір виник з інших правовідносин, а також у справі встановлені інші фактичні обставини.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 127/14758/18, відповідно до яких вимагати усунення перешкод у користуванні проїздом, зокрема шляхом визнання недійсними та скасування рішення органу місцевого самоврядування і виданих на його підставі правовстановлюючих документів на земельну ділянку, позивач (фізична особа) може у тому випадку, якщо внаслідок цього порушується його право на користування таким проїздом.

Щодо твердження скаржника про відсутність висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах Суд зазначає, що Верховний Суд самостійно не встановив, що у судовій практиці, яка склалася у подібних правовідносинах, існують підстави, які б вказували на наявність проблеми, вирішення якої полягає у необхідності формулювання Верховним Судом правового висновку щодо застосування статей 89, 271, 367 ЦПК України. Крім того, така необхідність належним чином не обґрунтована у касаційній скарзі.

Суд вважає за необхідне наголосити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен навести норму права, яку суди першої та (або) апеляційної інстанцій застосували неправильно, та обґрунтувати, у чому полягає помилка судів під час застосування відповідної норми права.

Тобто обов`язковими умовами під час оскарження судових рішень на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосували суди попередніх інстанцій; 2) у чому полягає помилка судів під час застосування відповідної норми права; 3) як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Крім того, важливо, щоб висновок стосовно правильного застосування цієї норми був ще не сформульований Верховним Судом.

З огляду на зазначене, касаційний суд вказує, що саме собою посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності достатніх мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не впливає на вирішення спору та не є підставою для скасування оскаржених рішень.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суть доводів касаційної скарги, що полягає у посиланні скаржника на порушення судом апеляційної інстанції статей 89, 271, 367 ЦПК України, зводиться до необхідності здійснення Верховним Судом повторного дослідження та оцінки доказів у справі. Проте вказане призведе до порушення Верховним Судом положень статті 400 ЦПК України, зі змісту якої вбачається, що суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Також колегія суддів звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дає змогу судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин, норми матеріального права, які підлягають застосуванню, надали належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшли обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд не встановив підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 лютого 2023 року, додаткове рішення Городоцького районного суду Львівської області від 27 лютого 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький 

А. А. Калараш

С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко