ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 758/9138/22
провадження № 61-12827св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,	

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Осадча Наталія Олександрівна, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року у складі судді Будзан Л. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року у складі колегії суддів Левенця Б. Б., Євграфової Є. П., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 від хронічної хвороби серця помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 31 серпня 2022 року складено відповідний актовий запис № 16582 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначає, що є біологічною дочкою померлого ОСОБА_3 . 
Посилається на те, що її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільно проживали однією сім`єю з 1991 року. Батько служив у радянській армії офіцером у танкових військах, а мати працювала кухарем у офіцерській їдальні, саме там вони познайомилися та надалі перебували у стосунках. 
У 1992 році у них народилась дочка ОСОБА_1 , після чого ОСОБА_3 подав рапорт на переведення за місцем служби до України. 
У 1993 році родина приїхала в Україну і жила разом до 2022 року в Оболонському районі міста Києва у квартирі АДРЕСА_1 . 
Спільне проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за вказаною адресою підтверджується місцем реєстрації у квартирі, копіями квитанцій про сплату комунальних послуг та інших послуг, оплату за які здійснювала саме ОСОБА_4 з належного їй банківського рахунку.
Позивачка також зазначала, що хоча ОСОБА_3 і ОСОБА_4 багато років підтримували фактичні шлюбні відносини, були однією родиною, проте шлюб не зареєстрували. 
Оскільки ОСОБА_3 був військовим та не міг бути особисто присутнім під час видачі свідоцтва про народження дитини у зв`язку з викликом у цей день до місця служби. У свідоцтві про народження ОСОБА_1 батька було записано зі слів матері - прізвище вказано матері, а ім`я і по батькові саме від батька - ОСОБА_3 . 
За життя батько позивачки ніколи не заперечував свого батьківства щодо неї та завжди брав участь у її вихованні, вони жили однією родиною. Після смерті ОСОБА_3 у позивачки з метою захисту її прав та інтересів виникла потреба у офіційному підтвердженні родинних зв`язків як дочки та батька з померлим ОСОБА_3 .
Оскільки офіційно факт батьківства ОСОБА_3 стосовно позивачки не встановлено, наразі єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 є його сестра ОСОБА_2 , яка є спадкоємицею другої черги. Однак, зважаючи на те, що позивачка є рідною дочкою померлого, саме вона за законом має право бути спадкоємицею першої черги після його смерті. 
Тому ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про встановлення батьківства, оскільки встановлення цього факту потрібне їй у зв`язку із необхідністю надати відповідні документи нотаріусу для прийняття спадщини після смерті свого батька.
Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просила суд встановити факт батьківства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Подільський районний суд міста Києва рішенням від 07 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив.
Визнав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Місцевий суд відповідно до статей 80, 89 ЦПК України враховував та оцінив усі докази у сукупності, та дійшов висновку про доведення факту батьківства ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_1 на підставі показань свідків, письмових доказів, а також висновку експерта про вірогідність біологічного батьківства ОСОБА_3 не менш як 99,99 %.
Київський апеляційний суд постановою від 25 вересня 2025 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що підстави для визнання батьківства встановлені у статті 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України, водночас ця стаття не містить такої підстави встановлення батьківства, яка ґрунтується на проведеній медичній молекулярно-генетичній експертизі. Проте частина третя цієї статті 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство. 
З посиланням на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) апеляційний суд вказав, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (зокрема, на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду та зазначив, що суд повною мірою встановив обставини справи та належно оцінив надані на підтвердження батьківства докази, зокрема письмові, та показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , які узгоджуються з іншими доказами у справі, водночас показання свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 вважав суперечливими.
Відхиляючи доводи відповідачки про недопустимість висновку експерта, апеляційний суд встановив, що висновок складено судовим експертом-імунологом Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (далі - КМКБ СМЕ) на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року у справі № 760/12768/22 (номер присвоєно до звернення з позовом у справі, що переглядається,) за заявою ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви яка не скасована у передбаченому законом порядку і набрала законної сили.
Судовий експерт ОСОБА_16. була попереджена про кримінальну відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов`язків та за подання завідомо неправдивого висновку експерта згідно зі статтями 384, 385 КК України та надала пояснення в суді.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2025 року,  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Осадча Н. О., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15, постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15, від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15, від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 562/1155/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, від 30 травня 2023 року у справі № 592/4443/17, від 14 травня 2025 рокуу справі № 645/2798/24.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновок експертизи є недопустимим доказом, оскільки експертизу проведено на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року в порядку забезпечення доказів, однак про вказане судове засідання відповідачку не було повідомлено. Крім цього, біологічні зразки крові померлого ОСОБА_3 відібрано у незаконний спосіб, оскільки слідчий Слідчого відділу Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - СВ Оболонського УП ГУ НП у місті Києві) у межах кримінального провадження, зареєстрованого за ознаками частини першої статті 115 КК України за фактом смерті ОСОБА_3 , не був уповноважений надавати вказівки експерту на відібрання таких зразків крові померлого для подальшого проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення причин смерті останнього та діяв упереджено.
ОСОБА_3 не визнавав позивачку своєю рідною дочкою за життя, не бажав реєструвати шлюб із ОСОБА_4 та не проводив свій вільний час з нею, не їздив разом на відпочинок тощо.
У листах Бондарівського та Великохайчанського старостинських округів від 11 та 21 квітня 2023 року зазначено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_1 були зареєстровані за іншими адресами, що спростовує їх спільне проживання із ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 .
Надані позивачкою похвальні листи та грамоти є недостовірними доказами, оскільки суперечать іншим письмовим доказам.
У справі не було залучено приватного нотаріуса як третю особу на стороні позивачки.
У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшло клопотання  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Осадча Н. О., про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Доводи інших учасників справи
У грудні 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
15 грудня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» та поштовим відправленням надійшло два аналогічні за змістом заперечення ОСОБА_1 на клопотання ОСОБА_2 про забезпечення позову.
Позивачка вважає, що немає підстав для накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка не є предметом цього спору.
17 грудня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Гаро Г. О., про забезпечення доказів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в «ст. Безречная Овловнянский район Читинская область российская федерация», що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого «Безреченским с/советом Овловнянского района Читинской области российской федерации» ІНФОРМАЦІЯ_5 серії НОМЕР_2 , в якому матір`ю зазначено ОСОБА_4 , а батьком - ОСОБА_13 .
ОСОБА_2 є рідною сестрою померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останньої від 27 лютого 1960 року серії НОМЕР_3 , згідно з яким вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , в графі «батько» зазначено « ОСОБА_14 », в графі «мати» - « ОСОБА_15 »; копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 10 березня 1965 року, серії НОМЕР_4 , де в графі «батько» зазначено « ОСОБА_14 », в графі «мати» зазначено « ОСОБА_15 ».
Квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 отримав у спадщину після смерті його батька, що підтверджується копією ордеру на квартиру від 31 грудня 1986 року № 2168, копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 жовтня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2200, спадковою справою № 21/2019, копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 21 жовтня 2019 року № 57990713.
Згідно з копією паспорта померлого ОСОБА_3 його місце проживання було зареєстровано 25 грудня 2014 року у квартирі АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 14).
Як встановлено із змісту протоколу про адміністративне правопорушення від 13 травня 2014 року та постанови про накладення адміністративного стягнення адресою місця проживання ОСОБА_3 зазначено квартиру АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 88-91).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, причиною смерті була хронічна ішемічна хвороба серця, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 за актовим записом від 31 серпня 2022 року № 16582, виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), та довідками про причину смерті від 30 серпня 2022 року.
Відповідно до листа від 31 серпня 2022 року № б/н/125/51/04-2022 старшого слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у місті Києві Дедичева А. та копій матеріалів кримінального провадження № 12022100050001862 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, 28 серпня 2022 року тіло померлого ОСОБА_3 було виявлено у квартирі АДРЕСА_1 (т. 1, справа № 760/12768/22, а. с. 8; т. 3, а. с. 47-57).
Витрати на ритуальні послуги та товари, пов`язані з кремацією померлого ОСОБА_3 , понесла позивач ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 117, 118).
16 вересня 2022 року старший слідчий СВ Оболонського УП ГУ НП у місті Києві постановою закрив кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28 серпня 2022 року № 12022100050001862, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, розпочатого за фактом смерті ОСОБА_3 , у зв`язку із відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, оскільки смерть останнього настала від хронічної ішемічної хвороби серця.
Листом від 31 серпня 2022 року старший слідчий СВ Оболонського УП ГУ НП у місті Києві звернувся до завідувача КМКБ СМЕ, у якому просив відібрати зразки біологічних об`єктів (крові) у ОСОБА_3 , які направити в архів відділення судово-медичної генетичної ідентифікації для подальшого зберігання у зв`язку із проведенням у майбутньому судово-медичної експертизи, вказавши, що наявне звернення родичів щодо проведення процедур зі встановлення батьківства.
Солом`янський районний суд міста Києва ухвалою від 27 вересня 2022 року у справі № 760/12768/22 заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви задовольнив. Призначив судово-медичну генетичну експертизу, на вирішення якої поставив такі питання: чи існує кровна спорідненість між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; чи є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічним батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проведення експертного дослідження доручив експертам КМКБ СМЕ.
Згідно з висновком експерта № 103-138-2022, виконаним на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року у справі № 760/12768/22, вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_1 становить не менш ніж 99,99 %. Таким чином біологічне батьківство ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_1 практично доведено.
Судовий експерт ОСОБА_16 була допитана в судовому засіданні та підтвердила факт та обставини складання вказаного висновку (т. 3, а. с. 240, 241).
У наказі від 28 лютого 2008 року «Про зміну прізвища учениці 9-А класу ОСОБА_17 » допущено помилку у прізвищі « ІНФОРМАЦІЯ_7 » та зазначено, що під час зарахування до першого класу в 2000 році учениці ОСОБА_1 на прохання вітчима вона була записана на прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_7 », проте у заяві від 12 квітня 2000 року про зарахування позивачки, прізвище якої записано як « ІНФОРМАЦІЯ_7 » і виправлено на « ІНФОРМАЦІЯ_7 », до першого класу не міститься підпис ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_3 , та не вказано, що останній є вітчимом. Крім цього допущено і описку в ініціалах імені матері - вказано «заява мами ОСОБА_21 » замість «заява мами ОСОБА_4 » (т. 1, а. с. 190, 191).
З першого до дев`ятого класу, з 2000 року до 28 лютого 2008 року, позивачка у школі обліковувалася за прізвищем « ІНФОРМАЦІЯ_7 » що підтверджено табелями навчальних досягнень та відвідування спеціалізованої школи № 107 міста Києва, та похвальними листами за відмінні успіхи у навчанні, що були видані ОСОБА_22 (т. 2, а. с. 53-73).
З 28 лютого 2008 року, з десятого до одинадцятого класу, документація стосовно позивачки у гімназії № 107 «Введенська» велася на прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_7 », що підтверджується свідоцтвом про базову загальну середню освіту та додатком до нього, табелями навчальних досягнень та відвідування школи. Похвальні грамоти були видані ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з подякою за дбайливе виховання ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 75-84, 187, 189).
У картці профілактичних щеплень позивачки вказано прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_7 », що виправлено на « ІНФОРМАЦІЯ_7 », у решті медичної документації, наданої позивачкою, зазначено прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_7 », адреса місця проживання: квартира АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 85, 94-107).
15 серпня 2017 року позивачка зверталася до Оболонського УП ГУ НП у місті Києві із заявою щодо виявлення відсутності паспорта громадянина України, виданого на її ім`я, у висновку дільничного інспектора поліції Оболонського УП ГУ НП у місті Києві зазначено, що вона проживає за адресою: квартира АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 108).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, позивачка з 09 липня 2020 року зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 146).
Згідно з копією паспорта ОСОБА_4 з 27 серпня 2020 року її місце проживання зареєстровано за адресою: квартира АДРЕСА_1 , та протягом періоду з 2019 року до 2022 року вона сплачувала за житлово-комунальні послуги, отримані за вказаною адресою, що підтверджується відповідними квитанціями (т. 1, а. с. 15, 17-123).
Матір позивачки ОСОБА_4 20 вересня 2018 року уклала декларацію № 0001-НЕМ2-Н100 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, з лікарем-терапевтом КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Оболонського району міста Києва Дудник В. О. (т. 2, а. с. 52).
Під час розгляду справи в суді першої інстанції було допитано свідків, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 (матір позивачки), які дали показання про те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і позивачка ОСОБА_1 проживали разом як родина, спільно святкували свята, померлий ОСОБА_3 ставився до ОСОБА_1 як до дочки, не маючи сумнівів у цьому.
Були допитані також свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 (дочки відповідачки), які надали показання про те, що дід та баба ставилися до ОСОБА_1 як до онуки, доглядали її. ОСОБА_11 свідчила про те, що у період, коли їй було від 10 до 16 років, часто спілкувалися, бо приходила у гості до баби, а ОСОБА_12 - що ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 і ОСОБА_1 приїхали до Києва і проживали разом з її дідом та бабою. Водночас зазначали, що ОСОБА_3 не визнавав ОСОБА_1 дочкою, не бажав одружуватися з ОСОБА_4 .
20 січня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О. В. про прийняття спадщини, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією заяви.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав послалася на те, що вона є рідною дочкою померлого ОСОБА_3 і за законом має право бути спадкоємицею першої черги після його смерті, тобто успадкувати належне її померлому батьку майно. Таким чином, встановлення факту батьківства ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_1 потрібне у зв`язку із необхідністю надати відповідні документи нотаріусу для прийняття спадщини після смерті свого батька.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
У розділі VII «Прикінцеві положення» СК України законодавець не передбачив правил, аналогічних положенням абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо актовий запис про народження дитини вчинений до 01 січня 2004 року, то при його оспоренні застосовуються відповідні положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 161/10712/21 (провадження № 61-1153свп23)).
У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15, на яку посилається заявниця, зроблено висновок, що під час вирішення питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.
На час народження позивачки ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) КпШС України регулював, зокрема особисті й майнові відносини, які виникають між батьками і дітьми (стаття 2 КпШС України).
Суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених статтею 53 КпШС України.
Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.
Згідно з частиною третьою статті 53 КпШС України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.
За загальним правилом, заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до частини другої статті 55 КпШС Української РСР запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.
Таким чином, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківська є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.
Отже, під час розгляду справ про встановлення факту батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують такі обставини у їх сукупності, зокрема спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.
Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.
Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.
Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.
Таким чином, встановлення судом фактів батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин.
У необхідних випадках для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, можливе призначення з урахуванням обставин справи відповідної судової експертизи.
Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.
ЄСПЛ у рішенні від 07 травня 2009 року у справі «Калачова проти російської федерації» (заява № 3451/05), зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.
У справі «Міфсуд проти Мальти» (заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.
ЄСПЛ у справі «Молдован проти України» (заява № 62020/14, пункт 46, від 14 березня 2024 року) зауважив, що КпШС України було прийнято в той час, коли ДНК-експертизи ще не були широко розповсюдженими. Таким чином, положення статті 53 цього кодексу давали можливість встановити батьківство на «соціальних» підставах (рішення у справі «Мікуліч проти Хорватії» (), заява № 53176/99, пункт 64, ЄСПЛ 2002-I). Ці положення залишалися незмінними протягом десятиліть, навіть коли вже широко використовувалися результати надійної ДНК-експертизи.
У вказаній справі (пункт 52) ЄСПЛ зазначив, що під час провадження на національному рівні, яке розпочалося у 2012 році, суди дотримувалися постанови Пленуму Верховного Суду України 2006 року, яка передбачала застосування КпШС України до справи заявника, роблячи доказ наявності спільного проживання необхідним для визнання батьківства. На думку суду, застосування такого підходу, подібного до підходу, який передбачає відсутність гнучких часових обмежень або наявність інших процесуальних обмежень, призвело до унеможливлення встановлення чи оскарження батьківства, зокрема за допомогою нових методів експертизи. Суд неодноразово встановлював, що такі обмеження суперечать важливості інтересів приватного життя (рішення у справах «А. Л. проти Польщі» («A. L. v. Poland»), заява № 28609/08, пункт 71, від 18 лютого 2014 року, «Тавли проти Туреччини» (), заява № 11449/02, пункт 34, від 09 листопада 2006 року та «Больєвіч проти Сербії» («Boljevic v. Serbia»), заява № 47443/14, пункт 55, від 16 червня 2020 року).
Таким чином, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Поряд з цим, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі встановлення факту батьківства, і у випадку підтвердження такого іншими наявними у справі доказами, може бути визнаний підставою для задоволення позову (відмови в задоволенні позову) в залежності від висновків проведеного експертного дослідження.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано взяв до уваги інформацію, що міститься у доказах, наданих позивачкою на підтвердження батьківства ОСОБА_3 , а саме: у свідоцтві про народження позивачки, заяві від 12 квітня 2000 року, адресованій директору спеціалізованої школи № 107 про зарахування до першого класу початкової школи позивачки, подяках позивачки, наказах директора спеціалізованої школи № 107, квитанціях про оплату комунальних послуг, фотознімках, на яких ОСОБА_1 , її мати ОСОБА_4 та померлий ОСОБА_3 зображені під час спільного відпочинку, спільного дозвілля, спільних сімейних святкувань, показаннях свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 .
Крім того, суди також правильно урахували висновок судово-медичної генетичної експертизи, за наслідками якої проведено молекулярно-генетичне дослідження, відповідно до якого встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_1 становить величину не менш ніж 99,99 %.
Отже, суди повно та всебічно з`ясували всі обставини справи, оцінили докази у сукупності та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову. 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги заявниці про недопустимість як доказу висновку судово-медичної генетичної експертизи з огляду на таке.
Солом`янський районний суд міста Києва ухвалою від 27 вересня 2022 року задовольнив заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви та призначив судово-медичну генетичну експертизу, на вирішення якої поставив два питання: чи існує кровна спорідненість між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та чи є ОСОБА_3 біологічним батьком ОСОБА_1 . 
Проведення експертного дослідження місцевий суд доручив експертам КМКБ СМЕ.
Суд першої інстанції встановив, що 31 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Оболонського УП ГУ НП у місті Києві із заявою щодо можливого вбивства її батька та проведення надалі процедури встановлення батьківства. У зв`язку із цим старший слідчий СВ Оболонського УП ГУ НП у місті Києві направив звернення на ім`я завідувача КМКБ СМЕ з проханням відібрати зразки біологічних об`єктів (крові) у померлого ОСОБА_3 , які потім направити до архіву відділення судово-медичної генетичної ідентифікації для подальшого зберігання у зв`язку із проведенням у майбутньому судово-медичної експертизи.
Вказана ухвала місцевого суду набрала законної сили та не оскаржувалась, зокрема відповідачкою, в апеляційному порядку.
Посилання заявниці на те, що її не було повідомлено про судовий розгляд питання про призначення судово-медичної генетичної експертизи, не підлягають оцінці Верховним Судом, оскільки оцінюються у порядку оскарження ухвали про забезпечення доказів, передбаченому статтею 353 ЦПК України.
Крім того, згідно з відповіддю, наданою КМКБ СМЕ 16 серпня 2023 року на адвокатський запит представника відповідачки, лікар судово-медичний експерт Щепкін В. С., який проводив судово-медичну експертизу померлого ОСОБА_3 , відібрав зразок крові, який разом із копією листа слідчого Дедичева А. направив до архіву судово-імунологічної лабораторії КМКБ СМЕ (т. 3, а. с. 7).
У судовому засіданні 26 травня 2025 року в суді першої інстанції експерт ОСОБА_16 пояснила, що працює на посаді завідувача відділення судово-медичної генетичної ідентифікації КМКБ СМЕ і 17 жовтня 2022 року на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року проводила судово-медичну генетичну експертизу, за результатами якої склала висновок. Для проведення експертизи зразки крові були відібрані у ОСОБА_1 , матері ОСОБА_4 , а зразок крові ОСОБА_3 було взято з архіву відділення судово-медичної імунології, де він зберігався в сухому вигляді в конверті, опечатаний. Зазначила, що проводила експертизу виключно на підставі вимог чинного законодавства, які регламентують її діяльність як експерта, та ухвали суду. Повідомила, що не уповноважена перевіряти порядок відібрання зразків крові.
Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виснував, що висновок експерта від 17 жовтня 2022 року № 103-138-2022 складено на підставі ухвали суду, яка набрала законної сили та відповідачкою не оскаржена, експерт під час проведення експертизи діяла відповідно до вимог чинного законодавства, сумнівів у її кваліфікації не встановлено та заявниця їх існування на довела.
Верховний Суд зазначає, що зразки крові померлого ОСОБА_3 було передано з архіву відділення судово-медичної імунології КМКБ СМЕ, а тому є необґрунтованими доводи заявниці про неправомірність використання біологічних зразків.
Колегія суддів наголошує, що у межах цієї справи не може оцінювати дії старшого слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у місті Києві щодо направлення звернення на ім`я завідувача КМКБ СМЕ з проханням відібрати зразки біологічних об`єктів (крові) у померлого ОСОБА_3 у зв`язку із проведенням в майбутньому судово-медичної експертизи, водночас ураховує, що незаконність таких дій у передбаченому кримінальним процесуальним законодавством порядку не встановлена.
Верховний Суд зауважує, що відповідачка не скористалася своїм правом заявити клопотання про проведення експертизи кровного споріднення між нею як тіткою та позивачкою як ймовірною племінницею для спростування кровної спорідненості померлого брата ОСОБА_3 із ОСОБА_1 .
Згідно з матеріалами справи 27 квітня 2023 року представник позивачки подала клопотання про призначення судово-медичної генетичної експертизи з метою встановлення кровного споріднення між ОСОБА_1 та її тіткою ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 155-157). 
Проте згідно з письмовими запереченнями відповідачка категорично не погодилася із проведенням такої експертизи (т. 2, а. с. 158-163), отже, не спростувала доводи позивачки, підтверджені належними та допустимими доказами.
З урахуванням наведеного суди правомірно взяли до уваги висновок судово-медичної генетичної експертизи, оцінивши його у сукупності з іншими доказами. 
Верховний Суд відхиляє посилання заявниці у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_3 не визнавав позивачку дочкою та не проживав спільно з нею і її матір`ю, оскільки ці доводи є лише припущеннями заявниці, які суперечать наявним у справі належним та допустимим доказам на підтвердження доведеності позову.
Посилання заявниці на те, що у листах Бондарівського та Великохайчанського старостинських округів від 11 та 21 квітня 2023 року зазначено, що ОСОБА_4 з 1982 року до 22 серпня 1989 року була зареєстрована у селі Бондарі, а з 2007 року до 2020 року ОСОБА_4 і позивачка були зареєстровані у селі Великий Кобилин, не спростовують встановлені судами обставини спільного проживання позивачки та її матері з ОСОБА_3 за однією адресою в Оболонському районі міста Києва у квартирі АДРЕСА_1 .
З посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 травня 2025 рокуу справі № 645/2798/24(провадження № 61-58св25), заявниця зазначає про те, що до участі у розгляді справи не було залучено нотаріуса.
У постанові Верховного Суду від 14 травня 2025 рокуу справі № 645/2798/24(провадження № 61-58св25) касаційний суд, оцінюючи належність визначеної заявницею в окремому провадженні заінтересованої особи (нотаріуса), виснував, що у ЦПК України не визначено осіб, які є заінтересованими у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які суд розглядає в порядку окремого провадження. Коло заінтересованих осіб визначається залежно від мети встановлення фактів, взаємовідносин таких осіб із заявником у зв`язку з фактами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їхні права та обов`язки. Неправильне визначення такої особи заявником не є підставою для відмови в задоволенні заяви, оскільки заінтересовані особи повинні бути залучені до участі у справі також з ініціативи суду або можуть вступити у справу з власної ініціативи.
Водночас розгляд справи № 645/2798/24 відбувався у окремому, а не позовному провадженні, а оскільки відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду, то висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 травня 2025 рокуу справі № 645/2798/24(провадження № 61-58св25), не є застосовними у справі, що переглядається.
Тому незалучення нотаріуса як третьої особи у справі, що переглядається, не вливає на правомірність висновків судів про визнання факту батьківства стосовно позивачки.
Висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, на який посилається заявниця у касаційній скарзі, про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, не релевантний у справі, що переглядається, у якій предметом спору є встановлення факту батьківства. 
Крім того, у справі, що переглядається, суди оцінили всі належні і допустимі докази у сукупності, як ті, що підтверджують обставини, визначені у статті 53 КпШС, так і висновок судово-медичної генетичної експертизи.
Висновки судів у справі, що переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15, від 12 грудня 2019 року у справі № 562/1155/18 щодо правомірності встановлення факту батьківства, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.
Висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц, сформовані за інших фактичних обставин, тому незастосовні у справі, що переглядається.
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки фактичних обставин справи, які встановлені судами на підставі належних та допустимих доказів.
Верховний Суд як суд касаційної інстанції обмежений в повноваженнях щодо переоцінки фактичних обставин справи в силу вимог статті 400 ЦПК України.
Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
Власна інтерпретація учасником справи обставин справи та юридичного змісту норм права, яка не збігається з висновками суду, не є доказом помилковості висновків суду.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Щодо клопотання про забезпечення позову
У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшло клопотання  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Осадча Н. О., про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Клопотання мотивовано тим, що встановлення факту батьківства необхідно аби мати змогу позивачці увійти до кола спадкоємців померлого ОСОБА_3 . Таким чином, позивачка пов`язує встановлення батьківства із подальшою реалізацією її права на спадщину, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Вказані обставини можуть порушити права та законні інтереси відповідачки, призвести до нових судових справ, також можливе відчуження майна позивачкою третім особам до прийняття законного рішення в даній справі тощо. 
Згідно з частиною другою статті 6 та частиною другою статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частинах першій та другій статті 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження обмежені правилами глави 2 Розділу V ЦПК України «Касаційне провадження».
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (стаття 400 ЦПК України).
Відповідно до визначених процесуальним законом повноважень Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення питання про забезпечення позову на стадії перегляду справи у суді касаційної інстанції. 
У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 333/2736/18 (провадження № 61-16707св19) вказано, що вирішення питання про забезпечення позову (зустрічного забезпечення, скасування зустрічного забезпечення або скасування заходів забезпечення позову) правилами зазначеної глави ЦПК України не передбачене та до компетенції Верховного Суду не належить.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 727/5956/23 (провадження № 61-1126св24) під час вирішення питання про забезпечення позову.
З огляду на викладене у задоволенні клопотання про забезпечення позову необхідно відмовити.
Щодо клопотання про забезпечення доказів
17 грудня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Гаро Г. О., про забезпечення доказів шляхом зобов`язання КМКБ СМЕ (наразі - Державна спеціалізована установа «Київське міське бюро судово-медичної експертизи», далі - ДСУ «КМКБ СМЕ») продовжити строк зберігання зразка крові ОСОБА_3 , який знаходиться на зберіганні в архіві відділення імунології ДСУ «КМКБ СМЕ».
Клопотання обґрунтовано тим, що розгляд справи, на думку позивачки, ще триватиме, тому існує висока ймовірність призначення повторних експертиз ДНК зразка крові ОСОБА_3 .
Водночас згідно з відповіддю відділення імунології ДСУ «КМКБ СМЕ» від 21 березня 2024 року строк зберігання зразка крові ОСОБА_3 визначено до січня 2026 року, а нормативні документи не передбачають можливості продовження строку зберігання біологічного матеріалу в архіві.
Відповідно до частини першої статті 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Суд касаційної інстанції під час розгляду касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження обмежені правилами глави 2 Розділу V ЦПК України «Касаційне провадження».
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
За правилами статті 400 цього Кодексу під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вирішення питання про забезпечення доказів правилами зазначеної глави ЦПК України не передбачено та до компетенції Верховного Суду не належить.
Отже, відповідно до визначених процесуальним законом повноважень та функцій Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення процесуального питання про забезпечення доказів на цій стадії розгляду справи за поданим клопотанням позивачки у справі.
Тому в задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Гаро Г. О., про забезпечення доказів необхідно відмовити.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Осадча Наталія Олександрівна,про забезпечення позову відмовити.
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Гаро Ганна Олександрівна, про забезпечення доказів відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатка Осадча Наталія Олександрівна, залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк