П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Київ

Справа №755/12878/25
Провадження: № 22-ц/824/17279/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Галаган В. І.,
у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В липні 2025 року КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що надання послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення в будинку АДРЕСА_1 здійснюється КП «Київтеплоенерго» на підставі типового договору про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води, опублікованого в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 року № 34 (5085). Крім того, КП «Київтеплоенерго» на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», прийняв право вимоги до відповідача з оплати боргу за послуги, спожиті до 01.05.2018 року, а саме: послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідачі отримують послуги, надані позивачем, щодо квартири АДРЕСА_1 . Однак, відповідачі не вносять плату за отримані послуги з постачання централізованого опалення та плату за постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.06.2025 року становить 200 039 грн 15 коп, яку просить стягнути з відповідачів солідарно.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 вересня 2025 року позов Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» заборгованість у розмірі 173 609 грн 64 коп.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» судовий збір у розмірі 1 313,97 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» судовий збір у розмірі 1 313,97 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині незадоволених позовних вимог, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та ОСОБА_1 в частині задоволених вимог подали апеляційні скарги.
На обгрунтування доводів апеляційної скарги КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» в особі директора СП «Енергозбут» Лопатіна К. О. зазначено, що суд неправильно застосував норми матеріального права щодо строків позовної давності, а саме, не врахував, що відповідачами здійснювалася оплата у квітні 2016 року та березні 2017 року за централізоване опалення, а також за постачання гарячої води у квітні, серпні, вересні, жовтні, листопаді 2016 року і березні 2017 року, що відповідно до ст. 264 ЦК України перериває перебіг позовної давності та починає його перебіг заново. Зазначені оплати були відображені у розрахунку заборгованості, однак залишені судом поза увагою.
ОСОБА_1 на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом в мотивувальній частині рішення проігноровані мотиви відхилення доказів, що були надані відповідачем-2. При цьому, вважає, що позовна давність визначена судом також з порушенням норм ЦПК. Суд безпідставно застосував положення пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, тлумуючи їх як автоматичне продовження строку позовної давності на весь період дії карантину. Таке тлумачення суперечить прямим приписам Закону №731-ІХ, яким встановлено, що автоматично продовжені строки завершуються через 20 днів із моменту набрання ним чинності. Надалі поновлення строку можливе виключно за заявою сторони та лише за умови доведеності поважності причин, зумовлених саме карантинними обмеженнями. Позивач жодних заяв про поновлення строку не подавав і не навів жодних обставин, що унеможливлювали б звернення до суду вчасно. Отже, позов подано з очевидним пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, а тому позов мав бути відхилений на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.
Разом з тим, вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив докази, подані відповідачем, і повністю проігнорував доведені та підтверджені документально обставини, що безпосередньо впливають на правильність розрахунку вартості послуг. Розподіл теплової енергії у будинку здійснюється на основі показань загальнобудинкового лічильника та пропорційно площі квартир. Проте, площа квартири АДРЕСА_3 була штучно збільшена за рахунок самочинних прибудов і облаштування теплого підвалу із додатковими радіаторами. Це призводить до значного збільшення загального споживання тепла в будинку, а отже, до необґрунтованого покладання частини вартості опалення незаконно збільшених площ на інших мешканців, у тому числі на відповідача.
Ці порушення були предметом розгляду у низці судових рішень, під час яких проводилися обстеження, складалися акти, виконувалися експертизи. Як передбачено частиною четвертою статті 82 ЦПК України, такі обставини не потребують повторного доказування. Проте, суд першої інстанції фактично відмовився враховувати зазначені висновки та безпідставно виходив з презумпції належності та якості наданих послуг, що суперечить вимогам законодавства, яке покладає обов`язок доведення якості та відповідності послуг на їх надавача.
Окремо, наголошує, що після початку збройної агресії Російської Федерації та запровадження воєнного стану Постановою Кабінету Міністрів України №206 прямо заборонено нарахування та стягнення з населення пені, штрафів, інфляційних втрат і процентів річних за житлово-комунальні послуги. Попри це позивач продовжував нарахування й заявив вимоги про їх стягнення, що є прямим і очевидним порушенням закону. Більш того, суд не визначив, на яку саме суму основного боргу були здійснені нарахування інфляційних втрат та 3% річних, що унеможливлює перевірку правильності його розрахунків.
Так само, вважає безпідставним рішення суду щодо стягнення боргу у солідарному порядку. Солідарний обов`язок може виникати лише у випадках, передбачених законом або договором. Ні договору поруки, ні фактичних ознак спільного господарства, спільного бюджету чи взаємної допомоги між відповідачами не існує. Сторони проживають у різних кімнатах, не ведуть спільного побуту, не пов`язані сімейними відносинами, що виключає можливість покладення солідарної відповідальності. Сам факт реєстрації за однією адресою не створює правових підстав для солідарного стягнення та суперечить правовим позиціям Верховного Суду.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзиви на апеляційні скарги не надходили.
В судовому засіданні представник КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» Зеленський А. М. підтримав подану ним апеляційну скаргу в частині незадоволених позовних вимог та просив її задовольнити, при цьому, проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував.
ОСОБА_1 підтримала свою апеляційну скаргу, водночас, вважала необгрунтованою та безпідставною апеляційну скаргу КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва за Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», яке починаючи з 01.05.2018 здійснює надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
11.10.2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенрго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 з урахуванням оплат (а. с. 27).
Відповідно до додатку № 1 та/або додатку № 2 до договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 25-26).
Отже, позивач прийняв право вимоги до відповідача щодо заборгованості за спожиті послуги з центрального опалення та/або централізованого гарячого водопостачання, а також прийняв право вимоги до відповідача будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з оплати за спожиті послуги.
Надання послуг здійснювалось на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21.07.2005 №630, який був опублікований 31.07.2014 на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також в газеті «Хрещатик» від 06.08.2014 №111 (4511).
Нарахування за спожиті відповідачем послуги здійснювалось на підставі постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 - з 24.12.1983 року по теперішній час (а. с. 5).
Отже, судом встановлено, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, які постачало ПАТ «Київенерго» та на даний час постачає Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».
Судом встановлено, що відповідачі своєчасно не вносять плату за отримані послуги з централізованого опалення та плату з постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.06.2025 року становить 200 039,15 грн з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних (а. с. 7-18).
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належним чином підтвердив факт надання житлово-комунальних послуг, їх обсяг і вартість, а також факт утворення заборгованості відповідачами, які зареєстровані за адресою надання послуг і не виконали обов`язку зі своєчасної оплати спожитих послуг відповідно до вимог законодавства. При цьому, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності, а клопотання про визнання причин його пропуску поважними не заявлено, суд дійшов висновку про можливість стягнення заборгованості лише в межах періоду, що охоплюється загальною позовною давністю, тобто, з 12.03.2017 по 01.06.2025 року, з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство ґрунтується на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Суд розглядає справи виключно в межах заявлених вимог та на підставі поданих учасниками доказів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України тягар доказування покладається на кожну сторону щодо тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що мають значення для вирішення спору (статті 76-79 ЦПК України).
Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 591 від 10.04.2018 майно комунальної власності закріплено за КП «Київтеплоенерго», яке з 01.05.2018 надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.
11.10.2018 між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги заборгованості за послуги, спожиті до 01.05.2018.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України право вимоги може бути відступлене іншій особі, а згідно зі статтею 514 ЦК України - у тому обсязі та на тих умовах, що існували на момент переходу прав.
Згідно з частиною 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (ред. № 1875-IV) договір про надання послуг є договором приєднання.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17 зазначено, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.
З матеріалів справи убачається, що 28.03.2018 року в газеті «Хрещатик» оприлюднено публічний договір (оферту) № 34 (5085) ПАТ «Київенерго» щодо послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
Відповідно до пунктів 14 та 19 договору споживач зобов`язаний оплачувати послуги щомісяця не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.
Частина 1 статті 714 ЦК України зобов`язує споживача оплачувати надані енергетичні ресурси та дотримуватися умов їх використання.
Норми Житлового кодексу України (зокрема статті 162, 179) та пункт 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМУ № 45 від 24.01.2006, також покладають на власника та користувача житла обов`язок оплачувати комунальні послуги.
Постанови Верховного Суду від 07.02.2018 (справа № 521/6969/15-ц) та від 20.11.2019 (справа № 640/18143/16-ц) наголошують: ненадання або неякісне надання послуги має бути підтверджено актом-претензією, складеним споживачем та виконавцем.
Не підлягає оплаті лише та частина послуг, які не надані або надані неналежної якості, але лише за умови належного документального підтвердження.
Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.
За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Отже, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
Із матеріалів справи убачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира підключена до мереж централізованого опалення та гарячої води, відповідачі не відмовлялися від послуг та не здійснювали відключення у встановленому законом порядку.
З матеріалів справи також слідує, що КП «Київтеплоенерго» надавало відповідні послуги у зазначений період, доказів ненадання послуг або їх неналежної якості відповідачами не подано, як і не надано доказів проведення розрахунків за отримані послуги.
З матеріалів справи також убачається, що розрахунок заборгованості підтверджено документально та його відповідачами не спростовано.
Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачі, будучи споживачами послуг, не виконали обов`язку з оплати, що згідно зі статтями 526, 610, 612 ЦК України є порушенням зобов`язання.
Крім того, з матеріалів справи убачається, що позивач, КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», також просило стягнути з відповідачів 3 % річних та інфляційні втрати.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
За таких обставин, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України. (Постанова Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц)
Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті З частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.
Як правильно встановлено судом, відповідачі своєчасно не вносять плату за отримані послуги з централізованого опалення та плату з постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.06.2025 року складає у розмірі 200 039,15 грн. з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, що підтверджено наданими позивачем розрахунками (а. с. 7-18).
При цьому, самовільні прибудови чи перепланування третіх осіб не впливають на обсяг та вартість послуг, що нараховуються відповідачам, а отже доводи скаржниці про неправильне нарахування платежів у зв`язку з існуванням самочинних прибудов у сусідній квартирі є юридично неспроможними.
Колегія суддів відмічає, що нарахування вартості комунальних послуг здійснюється виключно відповідно до показників загальнобудинкових вузлів обліку (лічильників), офіційної площі житлового приміщення, зафіксованої у БТІ та Державному реєстрі речових прав, нормативних актів НКРЕКП та Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Будь-які самовільні перепланування або прибудови сторонніх осіб не змінюють технічні характеристики будинку та не можуть впливати на розрахунок плати, доки такі зміни не легалізовані та не внесені до офіційних технічних документів.
Жоден нормативно-правовий акт не передбачає можливості зменшення обсягу зобов`язань споживача з оплати послуг через дії або бездіяльність інших мешканців будинку.
За наведених вище обставин, посилання скаржниці на «надлишкове тепло в інших приміщеннях» або «тепло, що залишається на першому поверсі» є не лише непідтвердженим, але й не має правового значення. Колегія суддів відмічає, що такі доводи є оціночними судженнями та не підтверджені жодним технічним чи нормативним доказом.
Скаржниця помилково посилається на судові акти 25-річної та 12-річної давності. 
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, преюдиційне значення мають лише такі обставини, що встановлені рішенням суду у справі між тими самими сторонами, стосуються тотожного предмета спору, випливають із ідентичних правовідносин.
Водночас, в даному випадку склад учасників спору є іншим, правовідносини не співпадають, предмет спору інший, технічні умови житла, обладнання, тарифи, мережі та нормативне регулювання за 25 років змінилися повністю.
Отже, рішення, на які посилається відповідач, не створюють преюдиції, а доводи про «факти, встановлені у 1999 році» не можуть підтверджувати якість або неякісність послуг у 2017-2024 роках.
Згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Постановою КМУ № 630 неналежна якість послуги має підтверджуватися актом-претензією, складеним спільно виконавцем і споживачем, лише за наявності такого акта можливий перерахунок плати.
Крім того, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд у постановах: від 07.02.2018 у справі № 521/6969/15-ц, від 20.11.2019 у справі № 640/18143/16-ц, чітко зазначив, що неналежна якість послуги повинна бути підтверджена належним актом, а не припущеннями або усними твердженнями споживача. Оплату можна зменшити лише щодо частини фактично ненаданих або неякісно наданих послуг і лише за документально підтвердженим фактом.
Водночас, відповідачка не подавала жодного акта-претензії, не ініціювала складання такого акта протягом тривалого періоду, не надала будь-якого технічного контррозрахунку та не надала альтернативних висновків спеціалістів або експертизи.
Скарги «через 20-30 років» не є доказом у розумінні ст. 76-81 ЦПК України та не впливають на встановлення обставин справи.
Отже, доводи апеляційної скарги про неналежну якість послуги є безпідставними та необґрунтованими.
Щодо солідарної відповідальності відповідачів, колегія суддів відмічає про таке.
Посилання скаржниці на відсутність її обов`язку щодо оплати послуг у зв`язку з тим, що господарство веде інша особа, є безпідставними.
Колегія суддів звертає увагу на положення ст. 64 ЖК України, якими встановлено, що всі повнолітні члени сім`ї наймача або власника, які проживають у житлі, несуть солідарну відповідальність за оплату житлово-комунальних послуг, реєстрація місця проживання є юридичним фактом, що підтверджує проживання; ведення господарства не є умовою виникнення обов`язку з оплати ЖКП.
Практика Верховного Суду (постанови від 23.09.2020, 12.05.2021 та інші) підтверджує, що всі повнолітні особи, зареєстровані у житлі, зобов`язані брати участь в оплаті комунальних послуг, незалежно від сімейних зв`язків чи фактичних взаємин між собою.
Колегія суддів зауважує, що відповідачі зареєстровані за однією адресою, фактично користувалися спільними комунальними послугами та не сплатили їх вартість у встановлені законом строки.
При цьому, жоден із відповідачів не надав доказів того, що він був позбавлений можливості користування послугами або не проживав у квартирі.
Колегія суддів також звертає увагу, що у разі фактичного непроживання у спірній квартирі відповідачка не позбавлена права в подальшому звернутися до осіб, які фактично проживали та користувалися комунальними послугами, з регресною вимогою про відшкодування відповідної частини витрат.
За таких обставин, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано стягнув заборгованість солідарно, що відповідає положенням чинного законодавства та усталеній судовій практиці.
При цьому, з матеріалів справи також убачається, що відповідачкою, ОСОБА_1 , в суді першої інстанції було порушено питання щодо пропуску позивачем позовної давності.
Відповідно до положення статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України)
Згідно частини першої ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
За частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Згідно п. 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19: позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. 
При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто, наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). (п. 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19)
Згідно пунктів 121, 122 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19: за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року.
З урахуванням п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з 12 березня 2017 року.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 212/10834/21.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V - 3 %, D - кількість днів у році, 100 - 100%.
Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) *Q/DM, де S - сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

Ураховуючи, що предметом спору є заборгованість, нарахована за період починаючи з вересня 2015 року за отримані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в той час як позивач звернувся до суду лише 09.07.2025 року, а також, з огляду на те, що позивач не заявив клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та не навів жодних обставин, які б підтверджували поважність такого пропуску, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість задоволення позову лише в межах періоду, охопленого загальною позовною давністю. У зв`язку з чим, стягненню підлягає заборгованість за період з 12.03.2017 року по 01.06.2025 року, з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01.01.2024 року по 31.05.2025 року, у загальному розмірі 173 609,64 грн. 
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 в зазначеній частині судового рішення, колегія суддів відмічає, що скаржниця помилково ототожнює процесуальні строки, які зазнавали змін у зв`язку з ухваленням Закону № 731-ІХ, та строки позовної давності, що мають матеріально-правову природу і регулюються виключно нормами ЦК України. Закон № 731-ІХ не змінював і не припиняв дії пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким прямо передбачено продовження строків позовної давності на час дії карантину. Позовна давність як матеріальний строк не може бути поновлена, перервана чи обмежена процесуальними нормами.
Правова позиція Верховного Суду, викладена, зокрема, у постановах від 19.01.2022 та 06.07.2022, підтверджує, що продовження перебігу позовної давності на період дії карантину застосовується автоматично, без необхідності спеціальних заяв або клопотань сторін.
Також, є помилковими й доводи скаржниці щодо поширення на спірні правовідносини (в частині нарахування 3 % річних та інфляційних втрат) обмежень, передбачених постановою Кабінету Міністрів України № 206, адже постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1405, яка набрала чинності 30.12.2023 року, нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобов`язань за житлово-комунальні послуги було поновлено з 31.12.2023 року. Указаною постановою прямо скасовано попередні карантинні та воєнні обмеження, що тимчасово забороняли застосування такої відповідальності, та відновлено загальний режим виконання грошових зобов`язань.
Отже, позивач, КП «Київтеплоенерго» мав повне правове підґрунття для нарахування 3 % річних, інфляційних втрат і пені на суму заборгованості відповідачів, ураховуючи те, що таке нарахування позивач почав здійснювати з 01.01.2024 року. При цьому, слід зауважити, що інфляційні втрати та 3 % річних за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, а становлять форму компенсації, прямо передбачену ст. 625 ЦК України. Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що на такі компенсаційні нарахування дія постанови № 206 не поширюється.
За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправомірності нарахувань є помилковими, ґрунтуються на неправильному тлумаченні законодавства та не заслуговують на увагу.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги КП ВО «Київтеплоенерго», колегія суддів відзначає, що посилання позивача на переривання строку позовної давності у зв`язку з періодичними оплатами відповідачами є необґрунтованими та не відповідають положенням ст. 264 ЦК України.
З поданого позивачем розрахунку дійсно вбачається, що відповідачами здійснювалися поодинокі платежі, а саме:
у квітні 2016 року - 50 грн за послуги з опалення та 100 грн за послуги гарячого водопостачання;
у квітні 2017 року - 150 грн за послуги з опалення;
у серпні, вересні, жовтні та листопаді 2016 року - по 100 грн за послуги гарячого водопостачання.
Однак, колегія суддів зауважує, що сам по собі факт часткової та нееквівалентної оплати не може розцінюватися як дія, що свідчить про визнання боргу в розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України. Для переривання строку позовної давності необхідним є вчинення боржником таких дій, які б однозначно підтверджували його волю визнати існування та реальний розмір заборгованості.
Переривання строку позовної давності має місце лише тоді, коли сплачена сума є співмірною з нарахованою заборгованістю або перевищує її, що свідчить про фактичне підтвердження відповідачем обсягу боргу.
У даній справі, як убачається з розрахунку позивача: при оплаті 50 грн у квітні 2016 року відповідачам було нараховано:
- 708,35 грн за опалення,
- 368,28 грн за гарячу воду;
станом на той момент уже існувала значна заборгованість:
- 4 271,10 грн за опалення,
- 3 516,70 грн за гарячу воду.
Аналогічна ситуація простежується і за іншими періодами часткових оплат: усі вони становили незначні суми порівняно з нарахованими зобов`язаннями та не перевищували, не зрівнювали і навіть не наближалися до наявного боргу.
Такі дії не можуть бути кваліфіковані як визнання боргу, оскільки сплачувані суми були символічними та не впливали на загальний розмір заборгованості, не підтверджували її обсяг і не змінювали правової природи зобов`язання.
З огляду на викладене, часткові дрібні платежі, що мали місце у 2016-2017 роках, не можуть розцінюватися судом як дії, що підтверджують визнання боргу відповідачами, а відтак не можуть свідчити й про переривання строків позовної давності.
З огляду на наведене, доводи позивача щодо переривання позовної давності є необґрунтованими та не підлягають врахуванню при апеляційному перегляді справи. 
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 вересня 2025 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура