ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2026 року
м. Харків
справа № 953/10853/24
провадження № 22-ц/818/683/26 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Тичкової О.Ю.,
суддів -Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.,
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - Харківська міська рада,
інші учасники процесу:
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Стрельников Андрій Сергійович
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2025 року в складі судді Бородіної Н.М.,
УСТАНОВИВ:
В листопаді 2024 року представник ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою в кому просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , у період з 1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55 кв.м., житловою - 30,7 кв.м.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 проживав із ОСОБА_3 з 1994 року однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вони були разом зареєстровані за однією адресою, вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. Він займався її похованням, інших спадкоємців у ОСОБА_3 немає. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складається із квартири АДРЕСА_2 . У січні 2022 року у встановлений законом строк, він звернувся до нотаріуса Стрельникова А. С. із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки він не перебував з померлою у зареєстрованому шлюбі та не підтвердив з свої родинні відносини, внаслідок чого він вимушений звернутися у суд із для захисту своїх прав.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 55 кв.м., в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 6287 грн.08 коп. 
В іншій частині в задоволені позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем надані належні та допустимі докази, які свідчать про доведеність проживання позивача із ОСОБА_3 з 2014 по 24.10.2021р. однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, а тому позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на квартиру підлягають задоволеню. Проте, враховуючи, що положеннями Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено. 
Не погодившись з рішенням суду Василенко І.Ю., який в інтересах Харківської міської ради (далі ХМР) подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати як постановлену з порушенням норм матеріального та процесуального права та відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не вірно надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам та не врахував, що подані позивачем докази свідчать про певний період піклування, а не про факт постійного проживання зі спадкодавцем. Позивачем не доведено доказами реальності сімейних відносин, наявності спільного бюджету з померлою, їх спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, домовленостей про порядок користування житловим приміщенням. Пояснення свідків не є достатніми для встановлення такого факту. В матеріалах справи відсутня відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому неможливо визначити правові підстави звернення позивача до суду із заявленими позовними вимогами без вмотивованої відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Судом не дано оцінки запереченням Харківської міської ради на клопотання позивача про забезпечення доказів від 18.09.2024, яке подано раніше до дати подання позовної заяви до суду, та жодним чином не підтверджує спільне проживання в розумінні сімейного кодексу позивача із померлою та не встановлює факт їхнього проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу, а навпаки говорить про відсутність між позивачем та відповідачем сімейних (поза шлюбних) відносин. Крім цього справу розглянуто за відсутності представника ХМР, який просив надати йому час для ознайомлення з матеріалами справи, оскільки в електронному кабінеті Харківської міської ради не відображаються усі подані до суду позивачем документи. Проте таке клопотання було судом проігноровано. На неодноразове звернення до канцелярії суду, представнику ХМР було повідомлено про необхідність чекати на дзвінок протягом 10 робочих днів. 

16.01.2025 представник ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначив, що позивачем надано належні та допустимі на підтвердження позовних вимог. 
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Рішення переглядається в частині визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині не переглядається. 
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02).
З матеріалів справи вбачається, що 23.12.2024 педставник ОСОБА_4 подав клопотання до суду про ознайомлення з матеріалами справи (т1.а.с 63).
27.01.2025 представником ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву (т.1 а.с. 95-106)
Ухвалою суду від 07.04.2025 підготовче засідання у справі закрито, справу призначено на 28 квітня 2025 року (т.2 а.с. 54). 
В судовому засіданні призначене на 28.04.2026 суд оголосив перерву на 03.06.3035 року (т.2 а.с. 65).
03.06.2025 представник Власенко І.Ю. який діє в інтересах Харківської міської ради подав клопотання про перенесення судового засіданні у зв`язку із участю в іншому судовому засіданні (т.2 а.с. 67-69).
Судова повістка про розгляд справи призначеної на 22.07.2025 була доставлена в електронний кабінет Харківської міської ради 09.07.2025 (т. 2 а.с. 77)
З урахуванням характеру спірних правовідносин та тривалості розгляду справи судова колегія доходить висновку, що представник ОСОБА_4 мав достатній та розумний строк для ознайомлення з матеріалами справи. За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, що призвело до порушення рівності прав сторін в процесі судовго розгляду і є необґрунтованими.
Як встановлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, що згідно свідоцтва НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 (т.1 а.с. 13).
Після смерті ОСОБА_3 . П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №02-14 (т.2 а.с.3-22) .
З матеріалів спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_3 у шестимісячний строк, а саме 28.12.2021р. звернувся ОСОБА_1 зі заявою про прийняття спадщин. Інші спадкоємці відсутні. За життя ОСОБА_3 заповіт не складала, у шлюбі не перебувала. Батьки ОСОБА_3 померли у 1971р. та 2004р (т.2 а.с. 11,12). 
Згідно свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконкому Харківської міської ради від 06.05.2006 р. №2-06-259261 ОСОБА_3 на праві власності належала квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 44), що також підтверджується копією технічного паспорта на вказану квартиру на ім`я ОСОБА_3 (т.1 а.с. зворот 32-32)
Згідно довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 17).
Як убачається з матеріалів справи, позивач є замовником послуг, що надавалися за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 20-22).
Листом від 22.11.2023р. П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори позивачу фактично відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, після смерті ОСОБА_3 , за відсутності доказів того, що позивач є спадкоємцем.
На підтвердження позовних вимог позивачем надані фотознімками у різний період часу, з яких вбачається що на них разом зображенні позивач та померла, у них наявні близькі стосунки (т.1 а.с. 37-43). 
Листом п`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори від 22.11.2023 позивачу повідомлено, що в матеріалах спадкової справи №789П/2021 є заява позивача про прийняття спадщини, як спадкоємець 4-ї черги. Посилаючись на п.п.4.2 пункту 4 глави 1, розділу ІІ, Порядку вчинення нотаріальних дій зазначив, що доказом родинних відносин є: свідоцтво органів реєстрації актів цивільного стану тощо. Оскільки позивачем вказані докази нотаріусу не надані, неможливо встановити чи є ОСОБА_1 спадкоємцем, чи проживав позивач зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини(т.1 а.с. 120).
Допитані в суді свідоки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 пояснили, що знайомі з ОСОБА_3 з 1970 х років вона разом навчалися, працювали , були друзями, постійно підтримували спілкування. Із ОСОБА_1 ОСОБА_3 познайомилася десь у 1973 році. ОСОБА_3 жила разом із батьком по АДРЕСА_1 , а потім з 1990 року із ними став проживати ОСОБА_1 . Мати ОСОБА_8 померла коли їй було 17 років. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом працювали в кооперативі, разом жили. Коли у ОСОБА_1 померла мати він продав квартиру, а кошти витратив на ремонт квартири де вони проживали із ОСОБА_8 - АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . У Ірини родичів та дітей не було. 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Частинами 1 - 2 статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (частина 1 статті 1266 ЦК України).
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина 1 статті 1267 ЦК України).
Тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як одержання права на спадкування наступною чергою (частина 2 статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом.
Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.
На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом в межах певної черги, впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина 2 статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина 3 статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом, стосується першої - п`ятої черги.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Відповідно до статті 74 СК України (в редакції, чинній з 1 січня 2004 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є
об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Зі змісту листа п`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори від 22.11.2023 вбачається, що позивачу відмовлено у прийнятті спадщини після смерті ОСОБА_3 , оскільки позивачем не надані до нотаріуса докази проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (т.1 а.с. 120).
З матеріалів справи вбачається, що позивач та ОСОБА_3 з 2014року проживали та були зареєстровані за однією адресою- АДРЕСА_1 .
Крім того, матеріали справи містять належні та допустимі докази, які у сукупності підтверджують факт ведення сторонами спільного господарства, участь позивача у витратах на утримання та ремонт житла, а також наявність близьких особистих стосунків між позивачем і ОСОБА_3 , що підтверджується спільними фотознімками, зробленими у різні періоди часу.
Також показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , допитаних у суді першої інстанції, є послідовними, узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі й підтверджують факт спільного проживання позивача та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків.
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, про те, що суд правильно встановив, що між позивачем та ОСОБА_3 мали місце фактичні сімейні відносини у період з 2014 по 24.10.2021.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог і доводи апеляційних скарг не є підставою для скасування даного судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ІІПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2025 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий          О.Ю.Тичкова

Судді           О.В.Маміна

Н.П. Пилипчук