КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 січня 2026 року м. Київ № 320/55816/25
Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Марича Є.В., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського Івана Володимировича, третя особа: Акціонерне товариство "Сенс Банк" про визнання протиправною та скасування постанови,-
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:
Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди в рамках виконавчого провадження № 79480040 від 03.11.2025. 
Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського Івана Володимировича внести зміни до постанови про відкриття виконавчого провадження № 79480040 від 03.11.2025, виключивши у п. 3 зазначеної постанови інформацію про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 82304,99 грн.
На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що приватним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 758/9857/23, виданого 22.10.2025 Подільським районним судом м. Києва про звернення стягнення на предмет застави, а саме транспортний засіб, шляхом його продажу шляхом проведення електронного аукціону в рамках виконавчого провадження, у розмірі 19 646,76 доларів США. При цьому, постановлено стягнути основну винагороду приватного виконавця в сумі 82304,99 грн, тобто 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Водночас, позивач вважає протиправною постанову приватного виконавця про стягнення основної винагороди в рамках виконавчого провадження № 79480040 від 03.11.2025, а дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського Івана Володимировича щодо визначення суми основної винагороди, виходячи з суми заборгованості боржника за кредитним договором, а не від вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом, незаконними, а тому, звернувся до суду із вказаним позовом. 
Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено судове засідання у справі.
Протокольною ухвалою суду вирішено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.
Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, заяв/клопотань суду не направлено, а відтак враховуючи положення частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке. 
03.11.2025 ОСОБА_1 (надалі по тексту також – Позивач або Боржник) надійшло повідомлення від АТ «Універсал Банк» про наявність виконавчого провадження на суму 905 354,91 грн в рамках виконавчого провадження № 79480040, стягувачем у якому є Акціонерне товариство «Сенс Банк». 
При цьому, з Автоматизованої системи виконавчого провадження позивачу стало відомо, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського Івана Володимировича (надалі по тексту також – приватний виконавець або Відповідач) перебуває виконавче провадження № 79480040, відкрите 03.11.2025, за яким боржником є ОСОБА_1 , а стягувачем - Акціонерне товариство «Сенс Банк». 
У подальшому, 03.11.2025 ОСОБА_1 від приватного виконавця надійшла постанова від 03.11.2025 про відкриття виконавчого провадження № 79480040, з якої вбачається, що приватним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 758/9857/23, виданого 22.10.2025 Подільським районним судом м. Києва про звернення стягнення на предмет застави, а саме транспортний засіб, автомобіль марки «Mercedes-Benz С200К», 2007 року випуску, № кузову - НОМЕР_1 , колір - чорний, шляхом продажу зазначеного автомобіля шляхом проведення електронного аукціону в рамках виконавчого провадження, за початковою ціною визначеною оцінкою майна на момент продажу, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 490050975 від 01.11.2007, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 у розмірі 19 646,76 доларів США.
Водночас, 03.11.2025 відповідачем також винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди в рамках виконавчого провадження № 79480040, відповідно до якої постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 основну винагороду приватного виконавця в сумі 82304,99 грн.
Позивач, не погоджуючись із діями приватного виконавця щодо ухвалення вказаної постанови, а та вважаючи протиправною постанову про стягнення з боржника основної винагороди, звернувся до суду із вказаним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У частині першій статті 5 Закону № 1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Так, згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт перший частини другої статті 18 Закону №1404-VIII).
Пунктом першим частини першої статті 26 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з частиною першою статті 31 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII) визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону №1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частина п`ята статті 31 Закону № 1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закон № 1403-VIII.
Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до частини третьої статті 45 Закону №1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
У свою чергу положеннями частин другої та четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частиною першою статті 42 Закону №1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Крім того, на виконання статті 31 Закону № 1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 затверджений Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок № 643).
Відповідно до пункту 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Аналіз положень Закону № 1404-VIII свідчить про те, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.
Водночас аналіз норм Закону № 1404-VIII, які регулюють діяльність приватних виконавців, і статті 31 Закону № 1403-VIII указує на те, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.
Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 260/801/19, від 10.09.2020 у справі № 120/1417/20-а, від 28.10.2020 у справі № 640/13697/19.
Одночасно з цим, основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону № 1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №640/13434/19, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20.
Крім цього, аналіз статті 31 Закону № 1403-VIII свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.
Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21.01.2021 у справі № 160/5321/20, від 27.04.2021 у справі №580/3444/20, від 03.06.2021 у справі № 640/17286/20, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20.
Водночас саме лише існування такої постанови, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення (пункт 52 постанови Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 420/6845/18).
Також, у своїй практиці Верховний Суд уже зауважував, що для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у виді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).
Водночас, право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23.02.2022 у справі № 160/10874/19, від 03.06.2021 у справі № 640/17286/20, від 08.07.2021 у справі № 360/2855/20, від 05.08.2021 у справі № 640/2710/20, які враховуються судом відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Варто зазначити, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. 
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 03.03.2020 у справі №260/801/19, від 28.10.2020 у справі № 640/13697/19. 
Так, 03.11.2025 відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 79480040 з виконання виконавчого листа № 758/9857/23, виданого 22.10.2025 Подільським районним судом м. Києва про звернення стягнення на предмет застави, а саме транспортний засіб, автомобіль марки «Mercedes-Benz С200К», 2007 року випуску, № кузову - НОМЕР_1 , колір - чорний, шляхом Документ сформований в системі «Електронний суд» 12.11.2025 6 продажу зазначеного автомобіля шляхом проведення електронного аукціону в рамках виконавчого провадження, за початковою ціною визначеною оцінкою майна на момент продажу, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 490050975 від 01.11.2007, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 у розмірі 19 646,76 доларів США. 
Пунктом 3 вказаної постанови приватного виконавця визначено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 82 304,99 грн (що фактично становить 10 % від розміру заборгованості Позивача за кредитним договором).
У свою чергу, постанова про стягнення з боржника основної винагороди в рамках виконавчого провадження № 79480040 від 03.11.2025 встановлює суму основної винагороди приватного виконавця, що складає 82 304,99 грн. 
Із вищенаведеного вбачається, що розмір основної винагороди визначався відповідачем, виходячи з розміру заборгованості позивача за кредитним договором, а не від вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. 
Так виконавчий лист № 758/9857/23, виданий 22.10.2025 Подільським районним судом м. Києва про звернення стягнення на предмет застави, а саме транспортний засіб, шляхом продажу зазначеного автомобіля шляхом проведення електронного аукціону в рамках виконавчого провадження, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 490050975 від 01.11.2007.
Отже, за даним виконавчим документом підлягає передача майна, а не стягується заборгованість з боржника. 
Таким чином, приватний виконавець при розрахунку суми основної винагороди мав виходити з вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом, а саме автомобіля марки «Mercedes-Benz С200К», 2007 року випуску, № кузову - НОМЕР_1 , колір – чорний.
При цьому, матеріали справи не містять доказів виконання рішення повністю чи частково, продажу автомобіля шляхом проведення електронного аукціону в рамках виконавчого провадження, а тому суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваної постанови про стягнення з боржника основної винагороди в рамках виконавчого провадження № 79480040 від 03.11.2025, та необхідність її скасування.
Водночас, щодо вимоги про зобов`язання приватного виконавця внести зміни до постанови про відкриття виконавчого провадження № 79480040 від 03.11.2025, виключивши у п. 3 зазначеної постанови інформацію про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 82304,99 грн, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Відповідно до частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням тієї обставини, що дії (рішення) відповідача у розглядуваній ситуації ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко регламентований законодавчо, у цьому випадку задоволення позову шляхом зобов`язання приватного виконавця внести зміни до постанови про відкриття виконавчого провадження № 79480040 від 03.11.2025, виключивши у п. 3 зазначеної постанови інформацію про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 82304,99 грн є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
А тому, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної вимоги.
Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду належних доказів на обґрунтованість прийняття ним оскаржуваних постанов, а відтак, не довів їх правомірність.
Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За наведеного вище, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, в силу приписів частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, та беручи до уваги результат вирішення спору щодо задоволення позовних вимог, суд присуджує позивачу 2422,00 грн понесених витрат з оплати судового збору за рахунок коштів відповідача.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського Івана Володимировича (адреса 04053, м. Київ, вул. Обсерваторна, 8, офіс 13), третя особа: Акціонерне товариство "Сенс Банк" (адреса 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100 ЄДРПОУ 23494714) про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити частково.
2. Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди в рамках виконавчого провадження № 79480040 від 03.11.2025 року. 
3. В іншій частині позовних вимог – відмовити.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні) 00 копійок за рахунок коштів Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського Івана Володимировича (адреса 04053, м. Київ, вул. Обсерваторна, 8, офіс 13).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя  Марич Є.В.