ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

24 грудня 2025 року   місто Чернівці справа №723/1828/25
провадження №22-ц/822/1274/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Височанської Н.К.,
суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.
секретар Мостолюк А.І.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, головуючий в суді першої інстанції суддя Пташник А.М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за борговою розпискою від 16 серпня 2022 року у розмірі 14000 доларів США. А також стягнути судові витрати.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – залишено без розгляду з підстав, що належним чином повідомлений позивач та представник позивача повторно не з`явилися у підготовче засідання. 
24 жовтня 2025 року представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Гончарук В.В. звернувся до суду із клопотанням про стягнення з позивача витрат на правову (правничу) допомогу у розмірі 42000 грн.

Короткий зміст ухвали суду, що оскаржується
Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2025 року заяву представника відповідача, адвоката Гончарука Віктора Валентиновича, про стягнення витрат на правову допомогу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , витрати на правову допомогу в розмірі 21 000 (двадцять одна тисяча) гривень.
В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Короткий зміст та узагальнені доводи вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із ухвалою суду від 12 листопада 2025 року щодо стягнення витрат на правову допомогу,  позивач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Санін А.О. сформував в системі «Електронний Суд» апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу.
В апеляційній скарзі вказав, що сторона відповідача не подала відзив по вказаній справі, що підтверджується як відомостями зазначеними по ній у системі Електронний суд, так і тим фактом що ані позивач, ані її представник не отримували засобами поштового, електронного зв`язку такий відзив, можна казати про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив заяву відповідача про стягнення на її користь судових витрат понесених на професійну правничу допомогу, оскільки попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат не був наданий стороною відповідача у законодавчо визначеному порядку та строки, що унеможливлює подальший розгляд судом даного питання після ухвалення рішення про залишення позовної заяви без розгляду.
Окрім цього виносячи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не дослідив того факту, що заява представника відповідача про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 42 000,00 грн. була подана 24 жовтня 2025 року, тобто на восьмий день після винесення судом рішення про залишення позову без розгляду, що відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України є грубим порушенням норм процесуального законодавства та мало б слугувати підставою для залишення такої заяви представника відповідача без розгляду, оскільки така була подана ним поза межами встановлених строків та без попередньої заяви зі сторони відповідача про необхідність стягнення судових витрат із позивача, яка б мала міститися у поданому ним відзиві.
Окрім цього, розглядаючи заяву представника відповідача про стягнення судових витрат, судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що відповідачем не було направлено копії відповідної заяви із доказами понесених ОСОБА_2 судових витрат по вказаній справі ні на адресу позивача, ні на адресу її представника, як засобами поштового/електронного зв`язку, так і через Електронний кабінет у системі ЄСІТС, що знов ж таки свідчить по-перше про те, що така заява не мала бути розглянута судом на підставі ч.4 ст.183 ЦПК України, оскільки така не відповідає вимогам встановленим п.9 ст.83 ЦПК України, та по-друге розгляд такої призвів до порушення принципу диспозитивності та змагальності, оскільки позивач була позбавлена можливості ознайомитися із наданими відповідачем доказами на підтвердження розміру понесених судових витрат, зокрема на професійну правничу допомогу, та надати свої заперечення на таку.
Також порушення принципу диспозитивності та змагальності з боку суду першої інстанції при розгляді питання про стягнення судових витрат виразилось і в тому, що Сторожинецький районний суд Чернівецької області не виносив ухвали, якою б прийняв до розгляду заяву представника відповідача про стягнення судових витрат, та не здійснив виклик сторін по справі для безпосереднього розгляду такої заяви, внаслідок чого позивач та її представник були позбавлені будь-якої можливості дізнатися про подачу такої заяви, ознайомитися із нею та подати свої заперечення щодо неспівмірності заявлених судових витрат із складністю справи тощо, зважаючи ще і на те, що ані відповідач, ані суд через систему ЄСІТС не здійснив направлення копії такої заяви від 24 жовтня 2025 року стороні позивача. Зазначені вище дії суду першої інстанції призвели до позбавлення позивача можливості реалізувати свої процесуальні права, що знов ж таки свідчить про грубе порушення норм процесуального права та слугує підставою для скасування ухвали суду першої інстанції від 12 листопада 2025 року.
Окрім цього, порушення судом норм процесуального права при вирішенні питання про розподіл судових витрат виразилось і в невірній формі судового рішення, яким таке питання мало було вирішено. 
Так, ч.3 ст.257 ЦПК України передбачено, що в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.
Зважаючи на вищевказану норму закону, у разі пред`явлення відповідачем або його представником у відзиві вимоги про розподіл судових витрат, суд першої інстанції мав вирішити таке питання 16 жовтня 2025 року під час винесення ухвали про залишення позову без розгляду, однак зважаючи на те, що відзив на позовну заяву поданий не був, суд при розгляді заяви представника відповідача про розподіл судових витрат від 24 жовтня 2025 року мав зокрема керуватися положеннями ст.ст.246, 270 ЦПК України, відповідно до яких суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
З аналізу викладеного, слідує що у випадку коли сторона подає заяву про стягнення судових витрат після завершення розгляду справи, яке в даній справі мало місце, дане питання мало вирішуватися судом у формі додаткового рішення, а не ухвали.
Що стосується прийнятого судом рішення щодо стягнення з позивача на користь відповідача 21 000,00 грн. в якості судових витрат понесених у зв`язку з розглядом даної справи на професійну правничу допомогу, вважає, що таке рішення є необґрунтованим, недоведеним та таким що підлягає скасуванню.
Із оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу відповідачем було надано: договір про надання правової допомоги з адвокатом Гончарук В.В. від 21 жовтня 2025 року, акт виконаних робіт від 21 жовтня 2025 року.
Виходячи із аналізу наданих відповідачем документів на підтвердження розміру понесених судових витрат необхідно зазначити, що стягнута судом першої інстанції сума витрат на професійну правову допомогу відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, є явно не співмірною зі складністю справи та обсягом начебто виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), 
Стягнута судом першої інстанції сума витрат на правничу допомогу відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, є явно не співмірною із кількістю часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), оскільки: - ним не було складено по вказаній справі жодної заяви по суті спору, зокрема відзиву, а написання заяви про стягнення судових витрат не займає великої кількості часу, оскільки вона є шаблонною та не потребує детального корегування та виправлення; - представником відповідача не було витрачено часу на збір та підготовку доказів, з огляду на те, що такі ним не подавались; - зважаючи на те, що представник відповідача взяв участь лише у одному судовому засіданні яке відбулось 28 липня 2025 року та яке тривало 20 хв., кількість витраченого на вказану процесуальну дію часу, є очевидно не співмірною із стягнутою з ОСОБА_1 сумою витрат на професійну правничу допомогу.
Окрім цього, договір із адвокатом Гончаруком В.В. про надання правової допомоги по вказаній справі було укладено вже після завершення розгляду даної справи, а саме 21 жовтня 2025 року, тоді як позовну заяву про залишення позову без розгляду було винесено 16 жовтня 2025 року, що свідчить про незаконність прийнятого судом першої інстанції рішення по вказаній справі, оскільки таке було винесено на підставі неналежних та недопустимих доказів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило. 

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи оскаржувану у даній справі ухвалу про часткове задоволення клопотання відповідача про стягнення судових витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, суд першої інстанції вважав, що відповідачем надані докази понесення витрат на правничу допомогу, однак заявлені витрати на правничу допомогу у розмірі 42 000 грн. є не співмірними зі складністю справи та підлягають зменшенню до 21 000 грн.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
ЦПК України містить норми щодо розподілу судових витрат у разі ухвалення судового рішення (частина друга статті 141 ЦПК України) та у випадках, коли вимоги позивача судом по суті не розглядалися, але справа провадженням закінчується у зв`язку із закриттям такого чи залишенням справи без розгляду (стаття 142 ЦПК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
За змістом ч . 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Виходячи із положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які доводять зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Отож, доводи апелянта про порушення відповідачем строків подання клопотання про стягнення витрат на правову допомогу є безпідставними.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з роз`яснень, викладених в п. 38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах », що у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.
Положення частин п`ятої, шостої статті 142 ЦПК України ідентичні нормам частин п`ятої, шостої статті 130 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України.
Верховний Суд у постанові від 04 травня 2023 року у справі №910/5911/22 зазначив, що в разі, зокрема, залишення позову без розгляду, суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною (пункт 8.11); при застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України суд має встановити наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин (пункт 8.12).
Також Верховний Суд у пункті 6.5 постанови від 06 березня 2024 року у справі № 905/1840/21 сформулював висновок, що відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, в разі залишення позову без розгляду можливе лише в випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, також постановах Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 925/1372/21, від 11 травня 2023 року у справі №921/811/21, від 25 квітня 2023 року у справі № 924/341/22).
У постановах від 14 травня 2024 року у cправі № 916/3278/, від 25 квітня 2024 року в справі № 903/1079/23 Верховний Суд вказав, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під цими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин. Поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожнім таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача».
Верховний Суд зазначив, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка / які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору - позов.
Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19).
Згідно з частинами першою та другою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанова Верховного Суду від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20).
Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16 (провадження № 61-24189св18), від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 (провадження № 61-10254св20).
У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16, зазначено, що саме собою подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
У постанові від 18 грудня 2019 року у справі №741/1681/17 (провадження № 61-48179св18) Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, вказав, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме собою звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача під час звернення до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Аналізуючи викладені норми закону, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи, та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Апеляційним судом встановлено, що у даній справі позивач 28 квітня 2025 року звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості.
Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 червня 2025 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження (а.с.39).
25 липня 2025 року до суду першої інстанції через засоби поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву відповідачки ОСОБА_2 , підписаний представником адвокатом Гончаруком В.В. на двох аркушах, в якому відповідачка вказала попередній орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу в розмірі 25 000 грн. (а.с.54-55). При цьому, доказів направлення такого відзиву з додатками позивачці матеріали справи не містять.
Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – залишено без розгляду з підстав, що належним чином повідомлений позивач та представник позивача повторно не з`явилися у підготовче засідання. 
24 жовтня 2025 року до суду першої інстанції через засоби поштового зв`язку надійшло клопотання відповідачки ОСОБА_2 про стягнення з позивачки витрат на правову (правничу) допомогу розмірі 42000 грн., вказане клопотання підписане представником адвокатом Гончаруком В.В. 
До вказаного клопотання прилучено докази направлення такого клопотання позивачці ОСОБА_1 , а саме фіскальний чек від 21 жовтня 2025 року (а.с.79).
Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про не надсилання позивачу клопотання про стягнення витрат на правову допомогу. 
На підтвердження понесених витрат позивачка надала: додаткову угоду до Договору про надання правової допомоги від 21 жовтня 2025 року, акт виконаних робіт від 21 жовтня 2025 року (а.с.81, 82).
На підставі ст.ст.76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
У даній справі позов було залишено без розгляду, однак само по собі постановлення ухвали про залишення позову без розгляду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, так як звернення до суду є його диспозитивним правом, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, яке не містить обмежень в його реалізації і є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
Колегія суддів бере до уваги, що розгляд справи по суті не розпочався, з моменту звернення до суду із позовом та залишенням позову без розгляду минув короткий термін.
Враховуючи вищенаведене, відсутні підстави для покладення на позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу.
В клопотанні відповідача про стягнення витрат на правову допомогу відсутні посилання на необґрунтовані дії позивача, і в матеріалах справи відсутні докази, які б доводили недобросовісність звернення позивача з позовом до суду та не підтверджують умисність її дій.
Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для покладення на позивача обов`язку відшкодовувати відповідачу витрати на правничу допомогу, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також інші дії позивача, пов`язані з реалізацією її процесуальних прав, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою її обов`язок відшкодувати понесені відповідачкою витрати, у зв`язку з чим заява про відшкодування витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню.
З огляду на відсутність доказів про необґрунтовані дії позивача щодо пред`явлення позову, апеляційний суд вважає безпідставними вимоги заяви про компенсацію витрат в порядку ч. 5 ст. 142 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не потребують оцінки апеляційним судом, оскільки базуються не неправильному трактуванню представником позивача норм процесуального права.
З урахуванням вищенаведеного, ухвала суду першої інстанції від 12 листопада 2025 року не відповідає нормам процесуального права, підлягає скасуванню, і заяву відповідача про компенсацію судових витрат слід залишити без задоволення.

Щодо розподілу судових витрат
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Законом України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляється за подання заяви про ухвалення додаткового судового рішення (п. 5 ч. 2 ст. 3 Закону). Це звільнення ґрунтується на тому, що питання судових витрат є частиною основного спору, і його вирішення не має впливати на необхідність додаткової оплати за оскарження. Вказане розповсюджується і на подачу апеляційної скарги.
З урахуванням приписів Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду в частині вирішення питання щодо стягнення витрат на правову допомогу не справляється, отож відсутні підстави для розподілу судових витрат апеляційним судом.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, ухвалу слід скасувати і в задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. 

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2025 року – скасувати.
У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Гончарука Віктора Валентиновича, про стягнення витрат на правову допомогу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий Н.К. Височанська
Судді:  І.Н. Лисак
І.Б. Перепелюк