Справа № 127/32336/25
Провадження № 1-кп/127/1075/25 

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2026 	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області 
в складі головуючого судді ОСОБА_1 , 
за участю секретаря ОСОБА_2 , 
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого  ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Вінниці кримінальне провадження № 12025020040000523 по обвинуваченню
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця с. Розумівка, Запорізького району Запорізької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з неповною середньою освітою, неодруженого, раніше неодноразово судимого, востаннє – 25.09.2020 вироком Василівського районного суду Запорізької області за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ст. 395 КК України, з врахуванням положень ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за даним вироком, невідбутого покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2020, до остаточного покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі. Звільненого з Держаної установи «Вінницька ВК (№86)» 03.06.2024 у зв`язку з відбуттям строку покарання, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, –
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , будучи раніше судимим за умисні корисливі злочини, передбачені ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, будучи обізнаним у тому, що з 24.02.2022 на всій території України діє правовий режим воєнного стану, повторно вчинив умисний корисливий злочин за наступних обставин.
Так, ОСОБА_4 , 22.07.2025 приблизно о 10:30 год, перебуваючи біля свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на прохання своєї сусідки ОСОБА_5 погодився отримати від ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 11500 грн, належні ОСОБА_7 , з метою подальшої передачі їх ОСОБА_8 
22.07.2025 приблизно об 11:30 год, отримавши вищевказані кошти від ОСОБА_6 , у ОСОБА_4 замість їх передачі законній власниці – ОСОБА_5 , виник злочинний умисел на заволодіння даними коштами.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , діючи повторно, в період дії воєнного стану, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, розуміючи протиправність власних дій, розуміючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи прямий умисел на таємне заволодіння чужим майном, не передав кошти ОСОБА_5 , а заволодів вищевказаними грошовими коштами ОСОБА_7 , які витратив на власні потреби.
Своїми протиправними діями ОСОБА_4 завдав ОСОБА_7 майнову шкоду на загальну суму 11500 гривень.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4  не оспорював час, місце, спосіб, мотив і мету, форму вини за інкримінованим йому злочином, свою вину визнав у повному обсязі, підтвердив обставини його скоєння, викладені в обвинувальному акті та погодився з кваліфікацією його дій. Також повідомив, що отримані від ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 11500 грн для передачі їх ОСОБА_8 він витратив за три дні на власні потреби. Розуміє, що не мав на це права. Шкодує про скоєне. 
Потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився. В попередньо поданій до суду письмовій заяві зазначив, що перебуває в зоні бойових дій. Також вказав, що шкода йому не відшкодована, тому обвинуваченого просить покарати суворо. 
Вислухавши позицію прокурора, думку обвинуваченого, які вважали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, переконавшись, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, перевіривши добровільність його позиції, роз`яснивши наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, а саме позбавлення його права оскаржити в апеляційному порядку визнані ним обставини вчинення злочину, що викладені у обвинувальному акті, беручи до уваги визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого злочину у повному обсязі, зважаючи на те, що жодним учасником судового провадження не оспорено винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину та визначені обвинуваченням обставини його вчинення, переконавшись, що ніхто із учасників судового провадження не заперечує щодо такого порядку судового розгляду, суд вважає можливим застосувати положення ч. 3 ст. 349 КПК України та визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежується дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.
Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.
Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Судом створено необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їхніх процесуальних обов`язків і здійснення прав, в тому числі і права на захист.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), Series А, заява № 25, від 18.01.1978, пункт 161, та «Коробов проти України», заява № 39598/03, від 21.07.2011, пункт 65, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Будь-яких вагомих, достовірних доказів, які надають розумні підстави сумніватися у доведеності вини ОСОБА_4 у судовому засіданні не встановлено.
З огляду на вищевикладене, суд, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, враховуючи позицію обвинувачення та визнання обвинуваченим вини, дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно та в умовах воєнного стану.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.
Відтак, суд, за внутрішнім переконанням, дійшов висновку про те, що встановлені судом обставини дозволяють ухвалити обвинувальний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_4 .
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд керується вимогами ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями, викладеними у пунктах 1, 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами та доповненнями), а також виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за вчинене кримінальне правопорушення, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому виді й розмірі, яке, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження нових кримінальних правопорушень.
На підставі вимог статті 65 КК України суд призначає покарання за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує наступне: позицію сторін судового провадження щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого (визнання вини, щире каяття); ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (відповідно до статті 12 КК України відноситься до тяжких злочинів); особливості й обставини його вчинення; особу обвинуваченого (раніше неодноразово судимий, в зв`язку з чим вже відбував покарання в місцях позбавлення волі, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, неодружений). 
При призначенні ОСОБА_4 покарання, згідно зі статтею 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття.
Щире каяття проявилося у визнанні обвинуваченим факту вчинення кримінального протиправного діяння, критичній оцінці своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні нести кримінальну відповідальність за вчинене.
Обставин, передбачених статтею 67 КК України, які обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.
Відповідно до положень статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдання фізичних страждань або приниження людської гідності.
За вищевикладених обставин, враховуючи дані що характеризують особу обвинуваченого, проаналізувавши його поведінку, а саме: визнання вини, щире каяття, враховуючи наявність пом`якшуючої покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, з метою захисту прав і законних інтересів особи, суспільства і держави, зважаючи на вимоги справедливості і мету правосуддя, враховуючи позицію прокурора та потерпілого, висловлену ним у письмовій заяві, суд дійшов переконання, що виправлення обвинуваченого  ОСОБА_4 та його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, а покаранням, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі на певний строк в межах санкції статті обвинувачення. 
Саме таке покарання, на думку суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, є гуманним, справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому, досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, та випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року. При цьому, визначене покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.
Строк відбування покарання необхідно рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Згідно з протоколом затримання ОСОБА_4 було затримано 25.01.2026 на виконання ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 09.01.2026 по справі №127/32336/25. Відтак, до набрання вироком законної сили обвинуваченому слід залишити без змін обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, але не більше ніж на 60 днів.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України необхідно зарахувати  ОСОБА_4 у строк покарання період його тримання під вартою під досудового розслідування та судового розгляду, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з 25.01.2026 до дня набрання вироком законної сили. 
Судові витрати на залучення експертів в даному кримінальному провадженні відсутні. Арешти не накладались. Речові докази відсутні. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 50, 63, 65-67, 72, 185 КК України, ст. 349, 371, 373, 374 КПК України, суд - 

УХВАЛИВ:

Визнати винуватим ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня набрання вироком законної сили. 
Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати  ОСОБА_4 у строк покарання період його тримання під вартою під час досудового розслідування та судового розгляду, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з 25.01.2026 до дня набрання вироком законної сили. 
Запобіжний захід засудженому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили – залишити без змін – у виді тримання під вартою, але не більше ніж на 60 днів.
Вирок суду може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з моменту його проголошення. 
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення, копію вироку направити учасникам судового провадження, які не були присутні у судовому засіданні.
Відповідно до частини 2 статті 394 КПК України, вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.
Суддя: