ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/819/26 Справа № 186/1553/23  	  	Суддя у 1-й інстанції - Демиденко С. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О.
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кузяков Олександр Володимирович, на рішення Шахтарського міського суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2025 року, у складі судді Демиденко С.М., у цивільній справі № 186/1553/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — Петропавлівська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, –

ВСТАНОВИЛА: 

У жовтні 2023 року ОСОБА_1  звернувся через суд із позовом, пред`явленим до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області, визначивши третіми особами Петропавлівську державну нотаріальну контору та ОСОБА_2 , на предмет встановлення факту постійного місця проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 з 01 січня 2014 року і до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2024 року замінено неналежного відповідача Першотравенської міської ради Дніпропетровської області на належного відповідача ОСОБА_2 .
Позивач в обґрунтування вимог посилався на те, що починаючи з 2014 року він на постійній основі проживав та доглядав за сім`єю ОСОБА_4 , яка складалась з батька ОСОБА_5 , матері ОСОБА_3 та їх доньки ОСОБА_6 , за адресою їх реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_6 у 2017 році тяжко захворіла та ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Позивач наголошує, що цей час він постійно проживав за адресою ОСОБА_4 та усіляко приймав участь у лікуванні ОСОБА_6 .
З 2014 року почав хворіти ОСОБА_5 , у якого згодом діагностували онкозахворювання, що потребувало значних зусиль у догляді та лікуванні, проведенні операції та знаходженні його тривалий час у лікарнях, чим повністю займався позивач. Позивач наголошує, що на тлі повного забезпечення ним потреб ОСОБА_5 у період хвороби та лікування, останній віддав позивачеві усі документи на майно, ключі та документи на автомобіль, яким позивач користується досі.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер та похованням, як і похованням його доньки ОСОБА_6 , займався позивач.
Восени 2020 року у матері ОСОБА_3 стався інсульт та вона потребувала постійного догляду, знаходження у лікарні, а потім з 2021 року позивач перевіз її до її місця проживання та також проживав разом із нею.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Позивач зазначає, що похованням ОСОБА_3 також займався він, як і іншими членами її сім`ї, які хворіли та померли, проживаючи разом із ним та за життя вели з ним спільне господарство. 
При зверненні його до нотаріуса, позивачеві було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду зі встановленням факту проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_7 до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Метою позову позивач зазначив набуття спадкових прав після ОСОБА_7 . 
Рішенням Шахтарського міського суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2025  року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — Петропавлівська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, - відмовлено з підстав недоведеності позовних вимог позивачем та відсутності достатніх доказів на підтвердження проживання позивача разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини. Витрати зі сплати судового збору залишено за позивачем (а.с.232-235 Том І). 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 у серпні 2025 року через свого представника — адвоката Кузякова О.В. подав апеляційну скаргу (а.с.237-239 Том І), в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове із повним задоволенням його позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції порушено норми як матеріального, так і процесуального права, неповно з`ясовані обставини справи, характер спірних правовідносин, що призвело до хибного висновку у справі. Також зазначив, що суд першої інстанції надав перевагу одним доказам перед іншими, неповно дослідив надані ним у справі письмові докази, помилково дійшовши про відсутність підтвердження спільного проживання позивача разом з сім`єю ОСОБА_4 з 2014 року та до відкриття спадщини.
Інші учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає її розгляду по суті.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5  помер ІНФОРМАЦІЯ_3 /Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 /.
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 /.
Довідкою КНП Шахтарська /Першотравенська/ міська лікарня від 01 лютого 2022 року, підтверджується, що спадкодавець ОСОБА_3 за станом здоров`я потребувала стороннього догляду.
В акті ПП «Комунальщик-2» від 01 вересня 2023 року зазначено, що ОСОБА_1 з 2014 року проживав разом та вів спільне господарство з подружжям ОСОБА_4 в їх квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
З матеріалів спадкової справи №105/2023 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , судом першої інстанції встановлено, що спадкова справа заведена на підставі заяви про прийняття спадщини, поданої 28 серпня 2023 року ОСОБА_1 , який зареєстрований в АДРЕСА_2 .
Заповіту померла ОСОБА_3 не залишила.
Постановою нотаріуса Петропавлівської державної нотаріальної контори від 14 вересня 2023 року № 36/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину щодо майна померлої ОСОБА_3 , у зв`язку з ненаданням документів на підтвердження родинного зв`язку з померлою.
01 листопада 2023 року до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини звернулася племінниця спадкодавця ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , посилаючись на те, що її мати ОСОБА_8 , яка була сестрою померлої ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , та вона на правах спадкової трансмісії має право на спадкування другої черги спадкування після ОСОБА_3 ..
Довідкою № 4221 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені осіб виданою Виконавчим комітетом Першотравенської міської ради Дніпропетровської області підтверджується, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 будь-яких інших осіб за місцем її проживання: АДРЕСА_1 зареєстровано не було.
Згідно Свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 , Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , відповіді ТСЦ МВС № 1247, довідок АТ «Ощадбанк» від 19 грудня 2023 року до складу спадкової маси померлої ОСОБА_3 входять квартира АДРЕСА_3 , автомобілі HYUNDAI SONATA 2011 р.в., ВАЗ 21061 та грошові кошти на рахунках.
Скріншотами з екрану телефону ОСОБА_2 підтверджується, що вона спілкувалася з подружжям ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 , в тому числі щодо організації догляду та поховання спадкодавця.
Відповідно до листа ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області № 49 01-159/4911 від 05 січня 2024 року у відповідь на звернення відповідача ОСОБА_2 щодо можливих неправомірних дій співробітника, Головного управління повідомило, що стосовно неправомірних дій співробітника Головного управління ОСОБА_9 проведено службове розслідування, вході якого, відповідно до наказу Головного управління від 04 січня 2024 року № 7 "Про особовий склад", підполковника служби цивільного захисту ОСОБА_9 , заступника начальника 47 державної пожежно-рятувальної частини 10 державного пожежно-рятувального загону Головного управління звільнено із служби цивільного захисту.
Також судом першої інстанції встановлено, що надані позивачем докази не підтверджують факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, наявності спільного бюджету з померлою, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, а свідчать лише про те, що позивач допомагав ОСОБА_3 , (доглядав, придбавав ліки, продукти харчування, приносив готову їжу, придбавав товари тощо), оскільки товаришував з подружжям ОСОБА_4 , які померли з різницею у 4 місяці.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд оцінив критично наданий позивачем акт від 01 вересня 2023 року складений ПП «Комунальщик-2», в якому зазначено, що ОСОБА_1 з 2014 року проживав разом та вів спільне господарство з подружжям ОСОБА_4 в їх квартирі, адже встановлено, що ОСОБА_1 одружений та мешкає з власною родиною по АДРЕСА_2 , а зазначений акт складено вже після смерті подружжя ОСОБА_4 .
Також за поясненнями свідка ОСОБА_10 , яка є сусідкою померлих ОСОБА_4 , суд першої інстанції наголосив, що ОСОБА_1 займався доглядом спадкоємця, а квартира, в якій за життя проживали Сухарєви, не була постійним місцем його проживання.
Саме по собі надання позивачем допомоги ОСОБА_3 за її життя та її поховання не є доказом проживання однією сім`єю з нею за відсутності доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, пов`язаності осіб спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків, адже окрім позивача таку допомогу надавали і ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , витрати покривалися за рахунок пенсії подружжя ОСОБА_4 .
Колегія суддів погоджується як зі встановленими фактичними обставинами справи, так і з висновком суду першої інстанції.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Згідно частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.
Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.
Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані заявником, та оцінені судом.
Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції надав об`єктивну оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, достатньо мотивував відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачем ОСОБА_1 на доведення заявлених вимог надано до суду акт ПП «Комунальщик-2», який датований 01 вересня 2023 року, де зазначено, що ОСОБА_1 з 2014 року проживав разом та вів спільне господарство з подружжям ОСОБА_4 в їх квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, як правомірно зазначив суд першої інстанції, такий акт складений вже після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не може, в силу ст. 79-81 ЦПК України, бути належним доказом спільного проживання позивача з спадкодавцем ОСОБА_3 , як на момент її смерті, так і тим більше з 2014 року.
Інших доказів на підтвердження факту, який він просить встановити, скаржником не надавалось ані суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції.
Отже, судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та спадкодавцем були дружні відносини, позивач допомагав як за життя ОСОБА_3 , так і за життя членів її сім`ї — ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у проведенні лікування та інших потреб, що також і не заперечувала відповідач ОСОБА_2 , однак, ці докази не підтверджують факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, ведення спільного господарства, побуту та бюджету разом із спадкодавцем, як вірно встановив суд першої інстанції.
З такими встановленими фактичними обставинами погоджується і колегія суддів, а скаржником цих обставин не спростовано жодним доказом.
У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)
Колегія суддів наголошує, що матеріали справи не містять письмових доказів будь-яких витрат позивача, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Також скаржником вищенаведених доказів не надавалось і при розгляді його апеляційної скарги, тому колегія суддів доходить висновку про безпідставність та недоведеність вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процессуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються необхідності переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключно компетенцією суду, переоцінка доказів, діючим законодавством не передбачена.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кузяков Олександр Володимирович — залишити без задоволення.
Рішення Шахтарського міського суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “21” січня 2026 року.
Повний текст постанови складено “02” лютого 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           Т.П. Красвітна

М.О.Макаров