Справа № 703/5942/25 
2/703/137/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі судді Биченка І.Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту,
установив:
ОСОБА_1 звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Смілянської міської ради про визнання права власності на житловий будинок та звільнення майна з-під арешту.
В обґрунтування позову зазначила, що рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради від 19 травня 1971 року їй була виділена земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 500 кв.м. для індивідуального будівництв. У подальшому між нею та виконавчим комітетом було укладено договір про надання в безстрокове користування цієї земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності та виділено її в натурі.
У 1971 році нею також було отримано дозвіл на проведення будівельних робіт і в цьому ж році вона збудувала житловий будинок та зареєструвала його в Смілянському міському відділі комунального господарства.
Згодом адреса будинку змінилась з АДРЕСА_1 , на АДРЕСА_2 , Розпорядженням голови виконавчого комітету Смілянської міської ради від 03.04.2024 назву АДРЕСА_2 було змінено на Загреблянську.
З 07 січня 1974 року вона беззмінно зареєстрована та проживає у вказаному будинку.
Станом на 1989 рік нею було збудовано, окрім житлового будинку, житлову прибудову, два сараї, літню кухню, гараж, лазню, погріб.
Оскільки її право власності не було зареєстровано у визначеному законом порядку, вона звернулась до ЦНАП виконавчого комітету Смілянської міської ради із відповідною заявою. Однак, рішенням державного реєстратора від 18 березня 2025 року їй було відмовлено у цьому з тих підстав, що подані нею документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме те, що у неї відсутні документи, які підтверджують право власності на житловий будинок. Крім того, державним реєстратором було виявлено обтяження щодо об`єкта нерухомого майна, зокрема, заборону на нерухоме майно за реєстровим номером обтяження 5091525, зареєстроване Першою державною нотаріальною конторою 07.06.2007 на підставі повідомлення б/н Смілянського відділення будбанку.
Позивач стверджує, що для з`ясування підстав накладення заборони її представник звернувся до Національного банку України та отримав відповідь про те, що станом на 22.05.2025 в Державному реєстрі банків відсутні відомості про реєстрацію правонаступників Будбанку СРСР, а документи Будбанку СРСР не передавались на архівне зберігання до НБУ.
Перша Черкаська державна нотаріальна контора також надала відповідь про те, що нею булло здійснено перенесення відомостей до реєстру про наявність обтяження без будь-яких, що підтверджують борг.
За відомостями Черкаського обласного державного архіву у них відсутнє повідомлення Смілянського відділення Будбанку про накладення заборони на майно ОСОБА_1 .
З інформації Смілянського відділу ДВС убачається, що у неї станом на 22.08.2024 в Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутні відомості про виконавчі документи, де вона б була боржником, і такі документи до відділу не надходили.
ОСОБА_1 зазначила, що наразі підстави накладення заборони на її нерухоме майно невідомі. Оскільки Будбанк СРСР ліквідовано, а правонаступник відсутній, підстави для збереження обтяження відсутні.
Посилаючись на те, що індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05.08.1992, не підлягають проходження процедури прийняття в експлуатацію, однак в позасудовому порядку вона позбавлена можливості оформити своє право власності на належне їй нерухоме майно, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на будинковолодіння АДРЕСА_3 . Крім того, ОСОБА_1 просила скасувати заборону на нерухоме майно, зареєстровану на підставі повідомлення б/н Смілянського відділення Будбанку, дата виникнення 01.05.1987.
Ухвалою від 15 вересня 2025 року суд відкрив провадження у справі, визнав справу малозначною та постановив розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
До суду надійшла заява представника Смілянської міської ради Сюкало Ю.П., у якій представник просила розглянути справу за доданими до позовної заяви копіями документів та прийняти законне і обґрунтоване рішення відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням позицій Верховного Суду по даній категорії справ. 
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, доходить наступного висновку.
Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради депутатів трудящихся №348 від 19 травня 1971 року було вирішено виділити ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва житлового будинку площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 .
18 серпня 1971 року було складено акт за участю ОСОБА_1 та геодезиста управління головного архітектора м. Сміла Дрозд А.І. про виділення в натурі меж земельної ділянки площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва одноповерхового індивідуального житлового будинку.
Цього ж дня між ОСОБА_1 та виконавчим комітетом Смілянської міської ради депутатів трудящихся було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, за умовами якого відділ комунального господарства виконкому Смілянської міськради надало ОСОБА_1 в безстрокове користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 500 кв.м. На цій земельній ділянці ОСОБА_1 зобов`язалась збудувати одноповерховий будинок та надвірні споруди.
В подальшому було змінено назву вулиці та нумерацію будинків, в наслідок чого АДРЕСА_4 , а потім на АДРЕСА_3 , а номер будинку АДРЕСА_1 змінено на номер АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією КП «ЧООБТІ» від 25.02.2025 та повідомленням управління архітектури, регулювання забудови та земельних відносин міста виконавчого комітету Смілянської міської ради від 20.06.2025.
За даними технічного паспорта на будинок АДРЕСА_3 житловий будинок загальною площею 111,2 кв.м, житловою площею 74,2 кв.м. було збудовано у 1971 році. Окрім того, на території домоволодіння у 1971 році було збудовано житлову прибудову, прибудову, сарай, літню кухню, у 1989 році – сарай, гараж, лазню.
Згідно з повідомленням КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 25 лютого 2024 року станом на 01.01.2013 право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 не зареєстроване.
З інформації з Державного реєстру речових прав та з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.03.2025 вбачається, що відомості про зареєстроване право власності на зазначене домоволодіння також відсутнє. 
Однак, за відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 07.06.2007 Першою черкаською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження у вигляді заборони на будинок АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер обтяження 5091525, власник: ОСОБА_1 , підстава обтяження: повідомлення б/н Смілянського відділення Будбанку, дата виникнення обтяження: 01.05.1987, архівний номер: 4426715CHERKASY1, архівна дата: 18.01.1999, № реєстру: 16554-182, внутрішній № D201B63322F02D2D4E2B.
12 березня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про реєстрацію права власності, однак рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Смілянської міської ради Дем`яненко І.А. від 18 березня 2025 року за № 77877784 позивачу було відмовлено у проведенні відповідної реєстраційної дії. Підставою для відмови стала наявність зареєстрованого обтяження на об`єкт нерухомого майна, а також відсутність у заявника документів, які підтверджують право власності на житловий будинок.
Як убачається з повідомлення Черкаського обласного державного нотаріального архіву від 08.05.2025 відповідно до опису справ тривалого зберігання Смілянської державної нотаріальної контори за 1986-1987 роки нотаріальна контора не вела та не передавала до Черкаського обласного державного нотаріального архіву документи (постанови, ухвали, розпорядження, повідомлення тощо) про обтяження за вказаний період. Також у справі «Документи по накладенню і зняттю заборон відчуження» Смілянської державної нотаріальної контори за 1999 рік, за 1999 рік, повідомлення про заборону також відсутнє. 
Згідно з роз`ясненнями Першої черкаської державної нотаріальної контори від 07.04.2025, ця нотконтора, виконуючи обов`язки Смілянської державної нотаріальної контори, лише внесла відомості про накладене обтяження до Єдиного реєстру для реєстрації заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. А тому нотаріальна контора не володіє відомостями з приводу накладення заборони та у неї відсутні будь-які документи щодо цього.
Відповідно до повідомлення НБУ від 15.05.2025, Указом Президії Верховної ради СРСР від 07.04.1959 «Про реорганізацію системи банків довгострокових вкладень» на Постанови Ради Міністрів СРСР від 07.04.1959 № 369 «Питання, пов`язані з реорганізацією системи банків довгострокових вкладень» функції Сільгоспбанку та комунальних банків СРСР покладено на Будбанк СРСР та Держбанк СРСР. 
Відповідно до постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР від 17.07.1987 № 821 «Про вдосконалення системи банків в країні і посилення їх впливу на підвищення ефективності економіки» реорганізовано діючі та утворено нові спеціалізовані банки, які створили систему банків у такому складі: Державний банк СРСР (Держбанк СРСР), Банк зовнішньоекономічної діяльності СРСР (Зовнішекономбанк СРСР), Промислово-будівельний банк СРСР (Промбудбанк СРСР), Агропромисловий банк СРСР (Агропромбанк СРСР), Банк житлово-комунального господарства і соціального розвитку СРСР (Житлосоцбанк СРСР), Банк трудових заощаджень і кредитування населення СРСР (Ощадний банк СРСР).
У зв`язку з реорганізацією банківської системи СРСР у 1987 році Будбанк СРСР був реорганізований у Промбанк СРСР.
Пунктом 2 Постанови Ради Міністрів СРСР № 821 «Про вдосконалення системи банків в країні і посилення їх впливу на підвищення ефективності економіки» передбачено створення банками СРСР в союзних республіках відповідних республіканських банків з прямим підпорядкуванням банкам СРСР.
Згідно з пунктом 2 Постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 20.03.1991 № 873-ХІІ Український республіканський банк державного комерційного промислово-будівельного банку «Укрпромбанк» з його мережею, обчислювальними центрами, усіма активами, пасивами оголошений Верховною Радою України власністю України.
27.09.1991 Національний банк України зареєстрував статут Державного комерційного промислово-будівельного банку України (Промбанк України) про що внесено відповідний запис до Республіканської книги реєстрації банків за номером 1.
09.04.1992 Національний банк України анулював реєстрацію Промбудбанку України (протокол засідання правління Національного банку України від 09.04.1992 № 1), про що здійснений відповідний запис до Республіканської книги реєстрації банків. 
Станом на 22.05.2025 Державний реєстр банків не містить відомостей про реєстрацію, ліквідацію правонаступника Будбанку СРСР та Смілянського відділення Будбанку СРСР. Документи, зокрема Смілянського відділення Будбанку СРСР, на архівне зберігання до НБУ не передавалися.
Таким чином, анулювання реєстрації Промбудбанку України, тобто ліквідацію Промбудбанку України, який був правонаступником Промбудбанку СРСР, а той в свою чергу правонаступником Будбанку СРСР, було проведено без правонаступництва.
З відповіді відділу ДВС у місті Смілі Черкаського району Черкаської області від 05 червня 2025 року вбачається, що виконавчих проваджень відносно боржника ОСОБА_1 на виконанні у цьому відділі не перебувало та не перебуває.
Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, позивач зазначила, що вона зверталася до державного реєстратора із заявою щодо оформлення права власності на нерухоме майно, але їй було відмовлено у вчиненні такої дії. Разом з тим уважаючи, що вона законно та у передбачений законом спосіб, який діяв на той час, набула право власності на житловий будинок, просила позов задовольнити.
Згідно з нормами ст.ст.41,47 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Кожен має право на житло і держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати, придбати у власність або взяти в оренду.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).
Відповідно до положень ст.10 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадяни могли відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права.
Згідно із положеннями ст.86 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. 
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. 
Згідно з п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року N127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. 
Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення». 
Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Згідно з частиною третьою статті 3 цього Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Отже, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедури введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на той час, не пов`язувало виникнення права власності на житлові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права.
Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
Відповідна правова позиція є сталою в практиці Верховного Суду (наприклад постанови від 26 лютого 2020 року у справі № 607/16873/18 (провадження № 61-12451св19), від 10 серпня 2022 року у справі № 175/2629/18 (провадження № 61-17998св21), від 26 лютого 2020 року у справі № 607/16873/18 (провадження № 61-12451св19)).
Відповідно до наявної у матеріалах справи технічної документації, яка документально підтверджує фактичне існування об`єкта нерухомого майна на час проведення технічної інвентаризації, вона містить його технічні характеристики, визначає їх фактичну площу та об`єми, а також засвідчує відповідність закінченого будівництво до 1971 року житлового будинку та 1989 року відповідно будівель та споруд, що не потребує прийняттю в експлуатацію.
З огляду на викладене вище, з урахуванням встановлених судом обставин справи та враховуючи особливості оформлення права власності на житлові, садові, дачні будинки та господарські будівлі, які побудовані до 05 серпня 1992 року, відповідно до наведених вище нормативних актів, суд уважає, що житловий будинок АДРЕСА_3 належить позивачу на праві власності.
При цьому, суд ураховує, що за даними паспорта позивача її місце проживання з 07 січня 1974 року зареєстроване у визначене законом порядку за адресою: АДРЕСА_2 .
Щодо скасування заборони на нерухоме майно, то суд зазначає наступне.
Нормою статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону.
Норами ч.1,2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.
Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав, яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника.
Будь-яке обтяження права власності має переслідувати певну законну мету, бути співмірним та не перевищувати меж права вільного здійснення права власності майном.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Загальний стандарт «справедливого балансу» - це стандарт захисту від втручання в право власності в рамках ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачений в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції». Втручання в право власності повинно бути визначене в чітко встановленому правовому джерелі в внутрішньодержавній правовій системі. В прецедентному праві Європейського Суду оцінюються всі випадки втручання в право власності під єдиним принципом справедливого балансу.
Втручання повинно відповідати вимогам законності. Вимоги законності виходять з принципу «верховенства права» - одного із основоположних принципів демократичного суспільства, який міститься у всіх статтях Конвенції.
В обох контекстах слід приймати до уваги досягнення справедливого балансу між конкуруючими інтересами.
Недотримання принципу пропорційності (співмірності) буде порушенням ст. 1 Першого Протоколу щодо права особи на мирне володіння своїм майном.
Оцінюючи докази по даній справі в їх сукупності, суд доходить висновку, що встановити обґрунтованість накладення заборони на будинок АДРЕСА_3 не можливо, час, що пройшов з часу накладення заборони, а також відсутність майнових претензій до власника будинку свідчать про втрату актуальності існування такого обтяження. 
Тобто, в даному випадку вимоги «справедливого балансу» щодо втручання в право власності особи не дотримані, адже тривалий час право власності власника нерухомого майна офіційно обмежено, але будь-яких підстав до такого обмеження не існує.
Суд зазначає, що утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
Ураховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування заборони в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про скасування обтяження, захистити своє порушене право власності не може, суд доходить висновку про необхідність захисту її права шляхом скасування такого обтяження.
На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 82, 263, 265, 268 ЦПК України суд,-
вирішив:
Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_3 , до складу якого входять житловий будинок (літ. А1,а в технічному паспорті), житлова прибудова (літ. А1-1) сарай, літня кухня (літ. Б), сарай, гараж (літ. б), лазня (літ. Д), погріб (п/д), питна колонка (№1), огорожа (№1,2).
Скасувати заборону на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер обтяження 5091525, підстава обтяження: повідомлення б/н Смілянського відділення Будбанку, дата виникнення обтяження: 01.05.1987, архівний номер: 4426715CHERKASY1, архівна дата: 18.01.1999, № реєстру: 16554-182, внутрішній № D201B63322F02D2D4E2B. 
Рішення може бути оскаржене сторонами безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 14 січня 2026 року.

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
відповідач – Смілянська міська рада, адреса місця знаходження: Черкаська область, Черкаський район, м. Сміла, вул. Незалежності, 37, код ЄДРПОУ 25874705. 

Суддя        І.Я. Биченко