ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" січня 2026 р. справа №300/7641/25
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Тимощука О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, про визнання протиправним і скасування наказу №257-кт від 22.09.2025 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:
Адвокат Тинів Ігор Дмитрович (далі, також – представник позивача, адвокат Тинів І.Д.), який діє в інтересах ОСОБА_1 (далі, також – позивач, ОСОБА_1 ), звернувся в суд з позовною заявою до Державної міграційної служби України (надалі, також – відповідач, ДМС України) в якій просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ голови Державної міграційної служби України Наталії Науменко від 22.09.2025 за №257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 ";
- поновити ОСОБА_1 на роботі з дня його звільнення на рівнозначній посаді;
- стягнути з Державної міграційної служби України середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу. 
В обґрунтування позовних вимог представник позивач зазначив, що наказом голови Державної міграційної служби України Наталії Науменко від 22.09.2025 за №257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 " ОСОБА_1 , заступника начальника Долинського відділу Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області звільнено з посади відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (надалі, також – Закон №889-VIII). Адвокат Тинів І.Д. вважає, звільнення позивача із займаної посади незаконним. Так, представник позивача вказує, що Кабінет Міністрів України постановою "Про утворення міжрегіонального територіального органу та ліквідацію територіальних органів Державної міграційної служби" від 11.10.2024 №1160 (надалі, також – Постанова №1160) вирішив ліквідувати Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (далі, також – УДМС в Івано-Франківській області), Головне управління Державної міграційної служби в Львівській області (далі, також – ГУ ДМС в Львівські області) та натомість створити Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби (далі, також – Західне міжрегіональне УДМС, Західне міжрегіональне управління). При цьому, представник позивача вказує, що держава не припинила виконувати свої функції у сфері міграційної політики та продовжує регулювати такі відносини із забезпечення виконання відповідних завдань та функцій, оскільки усі функції УДМС в Івано-Франківській області перейшли до Західного міжрегіонального УДМС із збереження усього комплексу завдань і функцій, які належала регіональним підрозділам. Таким чином на переконання адвоката Тиніва І.Д. відбулася формальна ліквідація державного органу. Представник позивача наголошує, що оскільки відбулася реорганізація, а не ліквідація, Бердану Ю.Г., відповідно до вимог статті 87 Закону №889-VIII, повинні були запропонувати іншу рівнозначну, або, як виняток, нижчу посаду державної служби, однак такі дії не було вчинено.
З огляду на викладене, вважаючи протиправним наказ голови Державної міграційної служби України Наталії Науменко від 22.09.2025 за №257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 ", позивач, через уповноваженого представника, звернувся до суду з цією позовною заявою. 
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.10.2025 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), згідно із правилами, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, також – КАС України) (а.с.24-26).
Пунктом 6.1 резолютивної частини коментованої ухвали суду витребувано у відповідача:
- матеріали особової справи ОСОБА_1 ;
- Положення про УДМС в Івано-Франківській області, яке було чинним на момент звільнення позивача та Положення про Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України;
- весь обсяг документів пов`язаний з ліквідацією (реорганізацією) відповідача та звільненням позивача із займаної посади;
- належними чином оформлену довідку про середній заробіток ОСОБА_1 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р, № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати";
- належним чином оформлені докази, щодо продовження/припинення Долинського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області після ліквідації/реорганізації. 
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи 06.11.2025 (а.с.30-88). ДМС України вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке. 
Мотивуючи свою позицію відповідач зазначає, що Постановою №1160 прийнято рішення про ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіальних органів Державної міграційної служби – УДМС в Івано-Франківській області та ГУ ДМС у Львівській області. Відповідно до пункту 7,8 Положення про УДМС в Івано-Франківській області, затвердженого Наказом ДМС 18.07.2011 №28 (в редакції наказу ДМС від 16.09.2024 № 239) УДМС в Івано-Франківській області здійснює свої повноваження безпосередньо та через структурні підрозділи УДМС, у тому числі ті, що є територіальними підрозділами ДМС, а також шляхом взаємодії з ПТРБ, ПТПІ, ДП "Документ" та центрами надання адміністративних послуг. Територіальні підрозділи ДМС, які є в структурі УДМС є структурними підрозділами УДМС. Відповідач наголошує, що Долинський відділ УДМС в Івано-Франківській області не є окремою юридичною особою, а є структурним підрозділом УДМС в Івано-Франківській області, тобто діяльність Долинського відділу припиняється одночасно з ліквідацією УДМС в Івано-Франківській області або у строк, визначений ліквідаційною комісією, а відтак припинення відбувається в рамках процедури ліквідації УДМС в Івано-Франківській області. Наразі УДМС в Івано-Франківській області знаходиться в стані припинення. ДМС України вказує, що листом №10-12825/1-24 від 26.12.2024 заступника начальника Долинського відділу Управління ДМС в Івано-Франківській області ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення, згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, про що свідчить його особистий підпис на попередженні 02.01.2025. Надалі, наказом ДМС від 23.09.2025 №257-кт позивача було звільнено із займаної посади, у зв`язку із ліквідацією як юридичної особи публічного права УДМС в Івано-Франківській області, відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII.
З огляду на викладене, відповідач просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
ДМС України 06.11.2025 на виконання повідомлення суду про відсутність можливості роздрукувати документи великого обсягу подало до суду клопотання, в якому просило долучити до матеріалів справи відзив на позовну заяву із додатками (а.с.89-100).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності позовну заяву, відзив на позов та наявні в матеріалах цієї адміністративної справи докази, встановив такі обставини.
Згідно з відомостями трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 14.06.1985, позивач 28.09.2021 призначений на посаду заступника начальника Долинського відділу УДМС в Івано-Франківській області (запис трудової книжки №29) (а.с.14-18).
Як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с.31), та не заперечує позивач Долинський відділ УДМС в Івано-Франківській області є структурним підрозділом УДМС в Івано-Франківській області.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення міжрегіонального органу та ліквідацію територіальних органів Державної міграційної служби" від 11.10.2024 №1160 прийнято рішення про утворення як юридичної особи публічного права територіальний орган Державної міграційної служби – Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби та постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної міграційної служби - Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області та Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області.
Державною міграційною службою України видано наказ "Про ліквідацію УДМС в Івано-Франківській області" від 05.12.2024 №318, відповідно до пунктів 1, 2 якого наказано утворити комісію з ліквідації УДМС в Івано-Франківській області та затверджено Голову комісії з ліквідації УДМС в Івано-Франківській області Якуб`яка Андрія Петровича, першого заступника начальника УДМС в Івано-Франківській області (а.с.80-82).
Наказом ДМС України від 25.12.2024 №338 "Про попередження про застосування вивільнення працівників УДМС в Івано-Франківській області" затверджено список працівників УДМС в Івано-Франківській області, призначення яких здійснюється Головою ДМС України, посади яких підлягають вивільненню у зв`язку з ліквідацією УДМС в Івано-Франківській області (а.с.83-84).
Пунктом 11 Списку працівників УДМС в Івано-Франківській області, призначення яких здійснюється Головою ДМС України, посади яких підлягають вивільненню у зв`язку з ліквідацією УДМС в Івано-Франківській області, визначено, що заступник начальника Долинського відділу УДМС в Івано-Франківській області Бердан Ю.Г. підлягає звільненню (а.с.85-86). 
Державну реєстрацію юридичної особи Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби здійснено 04.03.2025. 
В подальшому Державною міграційною службою України видано наказ "Про діяльність Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби" від 27.06.2025 №157, відповідно до підпункту 2 пункту 2 якого Головам комісії з ліквідації ГУ ДМС у Львівській області та УДМС в Івано-Франківській області наказано забезпечити звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією ГУ ДМС у Львівській області та УДМС в Івано-Франківській області і своєчасний розрахунок з ними під час звільнення (а.с.78-79).
Наказом ДМС України "Про звільнення ОСОБА_1 " від 23.09.2025 №257-кт звільнено ОСОБА_1 24.09.2025 з посади заступника начальника Долинського відділу УДМС в Івано-Франківській області відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ (а.с.9).
Далі, наказом УДМС в Івано-Франківській області від 24.09.2025 №352-К "Про оголошення наказу ДМС від 23.09.2025 №257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 ", оголошено наказ ДМС України від 23.09.2025 №257-кт про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Долинського відділу УДМС в Івано-Франківській області відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ (а.с.10-11).
Вважаючи протиправним наказ голови Державної міграційної служби України Наталії Науменко від 22.09.2025 за №257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 ", позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні цієї справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2025 №889-VІІІ.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Частинами 2, 3 статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
За змістом частини 5 статті 22 Закону №889-VІІІ у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Пункт 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Відповідно до частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу; 
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Суд зазначає, що предметом даного спору є правомірність звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".
Перш за все слід зауважити, що наведена підстава звільнення позивача із займаної посади (пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII) передбачає таку обставину як ліквідація державного органу.
У своїй чисельній практиці Верховний Суд констатував, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передання іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників з`ясовувати реальність такої ліквідації із врахуванням вищенаведеного. Оскільки юридичний акт, що став підставою для ліквідації, та наступне звільнення працівника з цієї підстави взаємопов`язані, перевірці підлягають законність як цього юридичного акта, так і процедури звільнення.
Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, враховуючи при розгляді справи №300/5208/22 у постанові від 03.04.2025 висновки Верховного Суду, сформовані за аналогічних обставин справи у постановах від 16.05.2024 у справі №300/5311/22, від 31.07.2024 року у справі №300/5313/22, висловив правову позицію, за якою ліквідація державного органу (як підстава для припинення державної служби) пов`язується не тільки з виданням відповідного розпорядчого акта про ліквідацію юридичної особи [публічного права], але також з тим, що держава відмовляється від виконання певних завдань і функцій або ж передає їх (чи залишає їх) іншому державному органу (приміром, для недопущення дублювання повноважень державних органів). Іншими словами, ліквідація юридичної особи публічного права - навіть якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є відповідний запис не тотожне за змістом і юридичними наслідками ліквідації державного органу, який, між тим, може мати статус юридичної особи, яка за порядком утворення належить до юридичних осіб публічного права.
Злиття кількох державних органів в один й наділення цього новоутвореного (в результаті такого способу реорганізації) державного органу по суті тими самими владними повноваженнями, які мали ті органи, які злилися в один, не означає, що припинені (шляхом злиття) державні органи ліквідовані інституційно. У такий спосіб вони набули нової "форми", але їх "сутність", яка виявляється у завданнях і функціях у визначеній сфері правовідносин, залишилися ті самі. Звідси й робиться висновок, що державний орган (зокрема й місцевого рівня, як-от у цій справі) не ліквідований, а реорганізований.
Слід зазначити, що висловлені вище міркування стосовно того, який зміст вкладається в "ліквідацію" державного органу та зміни, внесені до статті 87 Закону №889-VIII згідно із Законами №117-IX від 19.09.2019, №440-IX від 14.01.2020, №1285-IX від 23.02.2021, не заперечують існуючого підходу до розрізнення "ліквідації" державного органу від його "реорганізації", а з тим і юридичних процедур та наслідків, які мають застосовуватися щодо державних службовців.
Для правильного вирішення справ такої категорії передусім необхідно з`ясувати суть змін в організації функціонування територіальних органів Державної міграційної служби України, а відтак і їх юридичні наслідки.
Так, пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення міжрегіонального органу та ліквідацію територіальних органів Державної міграційної служби" від 11.10.2024 №1160 прийнято рішення про утворення як юридичної особи публічного права територіального органу Державної міграційної служби - Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби та постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної міграційної служби Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області та Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області.
Державною міграційною службою України видано наказ "Про ліквідацію УДМС в Івано-Франківській області" від 05.12.2024 №318, відповідно до пунктів 1, 2 якого наказано утворити комісію з ліквідації УДМС в Івано-Франківській області та затверджено Голову комісії з ліквідації УДМС в Івано-Франківській області Якуб`яка Андрія Петровича, першого заступника начальника УДМС в Івано-Франківській області (а.с.80-82).
Надалі, Державною міграційною службою України видано наказ "Про діяльність Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби" від 27.06.2025 №157, відповідно до підпункту 2 пункту 2 якого Головам комісії з ліквідації ГУ ДМС у Львівській області та УДМС в Івано-Франківській області наказано забезпечити звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією ГУ ДМС у Львівській області та УДМС в Івано-Франківській області і своєчасний розрахунок з ними під час звільнення (а.с.78-79).
При цьому, у цій постанові, як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів Державної міграційної служби або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість передбачено об`єднання (злиття) двох територіальних органів Державної міграційної служби, що припиняються, в новий (міжрегіональний) територіальний орган Державної міграційної служби, повноваження якого поширюються на дві адміністративно-територіальних одиниці (області).
Також, суд звертає увагу, що за змістом пункту 3 "Положення про Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області" (затвердженого наказом ДМСУ від 16.07.2024 за №239) (а.с.50-58), до основних завдань УДМС віднесено реалізацію на території Івано-Франківської області державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
В той же час, до основних завдань Західного міжрегіонального управління ДМС, відповідно до пункту 3 "Положення про Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України" (затвердженого наказом ДМСУ від 27.11.2024 за №311) (а.с.59-71) належить реалізація на території Івано-Франківської та Львівської областей державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
З огляду на викладене вище по тексту судового рішення, слід констатувати, що держава, яка в особі Кабінету Міністрів України ухвалила Постанову №1160, коли ліквідувала Управління ДМС в Івано-Франківській області та Головне управління ДМС у Львівській області, не відмовилася від завдань з реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції) та іншого на місцевому (локальному) рівні, а наділила ними новоутворений міжрегіональний територіальний орган Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби.
Таким чином, суд доходить висновку, що після формальної ліквідації територіальних органів Державної міграційної служби України (Управління ДМС в Івано-Франківській області та Головного управління ДМС у Львівській області) фактично відбулася їх реорганізація шляхом злиття у Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, якому і були передані повноваження, завдання та функції названих державних територіальних органів ДМСУ, а не їх ліквідація.
З 06 березня 2021 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби" від 23.02.2021 №1285-ІХ (надалі, також – Закон №1285-ІХ), яким законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ і виклав частину 3 Закону №889-VІІІ у такій редакції: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду".
Отже, після внесення Законом №1285-ІХ змін до частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини 1 цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №640/24023/21, від 23.02.2023 у справі №140/9066/21, від 11.05.2023 у справі №380/9574/21, від 27.06.2023 у справі №120/3712/21-а, від 14.09.2023 у справі №640/15737/22, від 12.09.2024 у справі №380/9055/22, від 10.07.2025 за №380/5244/22 та інших.
Варто зазначити, що за змістом статті 5 Закону №889-VІІІ дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Водночас у цьому випадку частиною 3 статті 87 Закону №889-VІІІ, який є спеціальним законодавчим актом у спірних правовідносинах, повністю унормовано порядок вивільнення державних службовців, зокрема у випадку реорганізації, а відтак норми трудового законодавства не підлягають застосуванню.
Як засвідчують матеріали справи, вказана редакція частини третьої статті 87 Закону №889-VIII діяла як на момент попередження позивача про можливе наступне звільнення, так і на час видачі оскаржуваного наказу, а отже, у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.
Верховний Суд у постанові від 30.11.2022 у справі №640/15797/21 сформулював правовий висновок щодо питання застосування частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ у редакції Закону №1285-IX у системному зв`язку з положеннями частини 5 статті 22 Закону №889-VІІІ.
Так, у цій постанові Верховний Суд виснував, що приписи частини 3 статті 87 Закону №889-VIIІ у редакції, чинній з 06.03.2021, вже не дозволяють суб`єкту призначення альтернативної поведінки в цій ситуації (пропонувати вакантні рівнозначні посади чи ні). Тобто положення частини третьої статті 87 Закону №889-VIII у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22) треба розуміти так, що в разі реорганізації (державного органу), що є підставою для звільнення державного службовця (у значенні пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII), суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести. Водночас приписи частини 5 статті 22 Закону №889-VI дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.
У подальшому застосування такого підходу щодо тлумачення частини 3 статті 87 Закону №889-VIIІ у редакції Закону №1285-ІХ знайшло відображення у низці інших постанов Верховного Суду, приміром у постановах від 05.04.2023 у справі №640/12871/21, від 12.04.2023 у справі №340/1791/22, від 24.07.2023 в справі №140/7340/22 та інших.
Зокрема, у постанові від 12.09.2024 у справі №380/9055/22 Верховний Суд дійшов таких висновків: "Твердження скаржника про те, що частина 3 статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №1285-ІХ чітко передбачає обов`язок суб`єкта призначення/керівника державної служби запропонувати лише одну рівнозначну посаду державної служби є нічим іншим, аніж суб`єктивним сприйняттям і трактуванням цієї норми відповідачем та не ґрунтується на правильному тлумаченні. Так, словосполучення "іншу рівнозначну посаду державної служби" не означає "одну рівнозначну посаду державної служби". Під "іншою" слід розуміти будь-яку вакантну рівнозначну посаду державної служби, яку може обійняти державний службовець з урахуванням своєї кваліфікації. Відповідно, якщо таких посад декілька, то всі вони повинні бути запропоновані державному службовцю".
Надалі, вказана думка розвинута Верховним Судом у постанові від 10.07.2025 у справі №380/5244/22, де звернено увагу, що обов`язок з працевлаштування працівника, який покладається на роботодавця з моменту попередження про вивільнення і триває до дня звільнення, реалізується через надання всіх саме вакантних посад, які з`явилися в установі протягом цього періоду, а також тих, що існували на день звільнення. Зміст частини 3 статті 87 Закону №889-VIII передбачає, що роботодавець вважається таким, що виконав свій обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі можливі варіанти переведення, що відповідають його професійній кваліфікації.
З підстав наведеного суд касаційної інстанції погодився із тим, що в контексті спірних правовідносин відповідач [суб`єкт звільнення] не має обов`язку пропонувати абсолютно всі рівнозначні посади (окрім вакантних посад), оскільки в такому разі виникла б необхідність звільняти працівників, які їх займають на законних підставах.
Зважаючи на те, що Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області як державний орган припинилося внаслідок реорганізації, то позивач за такої ситуації міг би бути звільненим з державної служби на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону у разі, якщо не було можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (абзац 3 частини 3 статті 87 Закону).
Суд наголошує, що протягом розгляду справи відповідачем послідовно відстоювалася позиція, що мала місце саме ліквідація, а не реорганізація територіального органу Державної міграційної служби України.
Проте припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII не передбачає виконання обов`язку, визначеного абзацом 2 частини 3 статті 87 Закону №889-VIII, адже ліквідація органу унеможливлює саме існування посад, які б можна було запропонувати.
Тож, за обсягом обставин цієї справи можна зрозуміти, що відповідач не пропонував позивачеві інших посад державної служби для переведення, тому що заперечує саме існування такого обов`язку, позаяк, вважав, що відбулася ліквідація державного органу.
За викладених обставин та враховуючи аналіз вищенаведених приписів чинного спеціального законодавства у сфері проходження державної служби у їх сукупності, суд доходить висновку про порушення (недотримання) процедури звільнення позивача, встановленої частиною 3 статті 87 Закону №889-VIII (відсутня пропозиція іншої рівнозначної посади), зазначені порушення є істотними порушеннями припинення державної служби за ініціативою суб`єкта владних повноважень, які впливають на остаточний її результат.
Враховуючи наведене, оскаржуваний наказ голови Державної міграційної служби України Наталії Науменко від 22.09.2025 за №257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 " підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

За змістом частини 1 статті 235 Кодексу законів про праю України (надалі, також -КЗпП України) , у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України “Про запобігання корупції” іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Згідно з абзацом 2 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 “Про практику розгляду судами трудових спорів”, працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглося його попереднє місце роботи.
Верховний Суд України у постанові від 28.10.2014 у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Отже скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи.
Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 належить поновити на посаді, яку він обіймав до протиправного звільнення, а саме заступника начальника Долинського відділу УДМС в Івано-Франківській області.
Щодо дати з якої необхідно поновити позивача на посаді, суд зазначає таке.
Пункт 2.27 Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, прямо вказує, що днем звільнення вважається останній день роботи.
Згідно з оскаржуваним наказом Державної міграційної служби України Наталії Науменко від 22.09.2025 за №257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 " дата звільнення позивача є 24.09.2025, відповідно ця дата вважається останнім робочим днем позивача. А відтак з 25.09.2025 у позивача розпочався вимушений прогул.
Таким чином, суд вважає, що позивач підлягає поновленню на попередньо займаній посаді заступника начальника Долинського відділу УДМС в Івано-Франківській області з наступного дня після звільнення, тобто 25.09.2025.
Водночас, суд зазначає, що позивач у позовній заяві просить суд, поновити ОСОБА_1 на роботі з дня його звільнення на рівнозначній посаді.
З огляду на викладене, керуючись статтею 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, з підстав необхідності ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
А саме, на переконання суду, належним та ефективним способом захисту прав позивача буде: поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Долинського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області з 25.09.2025.
У частині позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.
У постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-511цс16 вказано, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Цей висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №826/808/16, яка не вбачала підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у вищезгаданій постанові.
Так, вимушений прогул у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 рахується судом з 25.09.2025 (наступний день за днем звільнення) по день ухвалення судом цього рішення.
Відповідно до абзацу 4, 5 пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі, також – Порядок №100) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
За змістом пунктів 5 і 8 розділу IV вказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Таким чином, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку №100.
Згідно з довідкою про доходи Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області №86 від 29.10.2025, складеної відповідно до Порядку №100, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 804,12 гривень (а.с.87).
Позивач не заперечує розрахунок вказаних в довідці сум середньоденного заробітку.
В спірному випадку вимушений прогул ОСОБА_1 розпочався 25.09.2025 (наступний день після звільнення) та закінчився 23.01.2026 (день ухвалення судом рішення у цій справі).
Таким чином, загальна кількість робочих днів за період з 25.09.2025 по 23.01.2026 становить 87 днів із урахуванням частини 6 статті 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 №2136-ІХ. Отже, середній заробіток позивача за вказаний період складає 156 958,44 гривень (87 робочих днів помножити на 1 804,12 гривень середньоденного заробітку).
Отже, з Державної міграційної служби України належить стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 156 958,44 гривень.
Крім цього, суд звертає увагу, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь позивача як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Так, пунктом 3 Порядку №100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Суд зауважує, що відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній в постанові від 05.08.2020 в справі №817/893/17.
Отже, на користь позивача належить стягнути з Державної міграційної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 156 958,44 гривень, з вирахуванням з цієї суми роботодавцем податків та обов`язкових платежів.

Негайно, серед іншого, виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3 частини 1 статті 371 КАС України) та присудження виплати заробітної плати у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2 частини 1 статті 371 КАС України).
В силу вимог абзацу 3 пункту 8 Порядку №100, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
З урахуванням наведеного, рішення суду підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді (роботі) та стягнення заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за один місяць в сумі 14 432,96 гривень (1 804.12 гривень х 8 (середньомісячне число фактично відпрацьованих робочих днів)) з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відтак, з урахуванням зазначеного вище по тексту судового рішення, суд, на підставі наданих доказів та системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.
Розподіляючи між сторонами судові витрати слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України “Про судовий збір” від 08.07.2011 № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Сторонами не подано будь-яких доказів понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково. 
Визнати протиправним і скасувати наказ голови Державної міграційної служби України Наталії Науменко від 22.09.2025 за №257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 ".
Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Долинського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області з 25.09.2025.
Стягнути з Державної міграційної служби України (код ЄДРПОУ - 37508470) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 156 958 (сто п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 44 (сорок чотири) копійки з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Долинського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області з 25.09.2025.
Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Державної міграційної служби України (код ЄДРПОУ - 37508470) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 14 432,96 гривні (чотирнадцять тисяч чотириста тридцять дві гривні дев`яносто шість копійок) з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ;
відповідач – Державна міграційна служба України, адреса: вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ - 37508470.

Суддя  /підпис/  Тимощук О.Л.