ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року	м. Одеса	Справа  № 916/5286/24(916/2403/25)	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.
секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:
від боржника – не з`явився 
від скаржника - не з`явився
від інших кредиторів- не з`явилися
арбітражна керуюча - не з`явилася
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м.Київ
на рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року, суддя першої інстанції Демешин О. А.
у справі № 916/5286/24(916/2403/25)
за заявою Арбітражного керуючого Кочин Наталії Василівни
до відповідачів:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м.Київ
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк”, м.Київ
про покладення солідарної відповідальності (притягнення до солідарної відповідальності) на органи управління боржника та солідарне стягнення з відповідачів грошових коштів в сумі 3 119 694 грн 72 коп.,
яка розглядається в межах справи №916/5286/24
за заявою кредитора: Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м.Київ
до боржника: Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон
про банкрутство
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст заяви про покладення солідарної відповідальності на органи управління боржника, та рішення суду першої інстанції. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.12.2024 року відкрито провадження у справі №916/5286/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон, визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон в сумі 1 077 887 грн 78 коп. та 24 224 грн судового збору, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном, призначено розпорядником майна арбітражну керуючу Кочин Наталію Василівну.
Господарським судом Одеської області визнано наступні кредиторські вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон:
- Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ніко-Тайс», м.Київ в сумі 1 325 144 грн 21 коп. та 29 068 грн 80 коп. судового збору;
- Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», м.Київ в сумі 1 759 425 грн 71 коп. та судовий збір у розмірі 6 056 грн.
22.04.2025 року постановою Господарського суду Одеської області по справі №916/5286/24, крім іншого, припинено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м. Херсон та повноваження розпорядника майна арбітражного керуючого Кочин Н. В.; визнано банкрутом Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м. Херсон; відкрито ліквідаційну процедуру Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м. Херсон строком на дванадцять місяців; призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон арбітражного керуючого Кочин Наталію Василівну; скасовано арешт, накладений на майно боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон, визнаного банкрутом, та інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника; припинено повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, члени виконавчого органу (керівник) банкрута звільняються з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута; зобов`язано посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон протягом 15 днів з дня призначення ліквідатора банкрута передати бухгалтерську та іншу документацію, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності банкрута ліквідатору. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків відповідні посадові особи банкрута несуть зобов`язання щодо відшкодування збитків, завданих таким ухиленням.
19.06.2025 року до Господарського суду Одеської області від арбітражного керуючого Кочин Наталії Василівни ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон надійшла заява (вх. № 2461/25 від 19.06.2025 року) про покладення солідарної відповідальності (притягнення до солідарної відповідальності) на органи управління боржника в межах справи № 916/5286/24, у якій остання просить суд (з урахуванням заяви про уточнення прохальної частини заяви вих. 583/06 від 13.06.2025 ліквідатора про покладення солідарної відповідальності (притягнення до солідарної відповідальності) на органи управління боржника від 18.07.2025), зокрема, покласти на ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарну відповідальність за незадоволення вимог кредиторів у справі №916/5286/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство“ (73000, м. Херсон, вул. Червонофлотська, буд. 29, код ЄДРПОУ 20229199); стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 3 119 694 грн 72 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство” (73000, м. Херсон, вул. Червонофлотська, буд. 29 , код ЄДРПОУ 20229199) 3 119 694 грн 72 коп. в якості солідарної відповідальності за незадоволення вимог кредиторів боржника . 
Заява обґрунтована, зокрема, тим, що, як керівники, власники та відповідальні компетентні особи боржника, як стверджує позивач, допустили порушення вимог ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства та мають бути притягнуті до солідарної відповідальності за незадоволення вимог кредиторів, у зв`язку з чим заявник просить стягнути з відповідачів солідарно 3 119 694 грн 72 коп.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.06.2025 року суд прийняв заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон арбітражного керуючого Кочин Наталії Василівни (вх. № 2461/25 від 19.06.2025 року) про покладення солідарної відповідальності (притягнення до солідарної відповідальності) на органи управління боржника в межах справи №916/5286/24 до розгляду та відкрив провадження у справі, присвоїв справі № 916/5286/24(916/2403/25), ухвалив справу №916/5286/24(916/2403/25) розглядати за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін та залучив до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», м. Київ та Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», м. Київ.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 у справі №916/5286/24(916/2403/25) у задоволенні заяви відмовлено у повному обсязі.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в заяві арбітражного керуючого, ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон Кочин Наталії Василівни відсутні посилання на будь-яку ухвалу суду, в якій було б зазначено про виявлене судом порушення з боку органів управління боржника вимог ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства, що могло б стати підставою для подальшого звернення самих кредиторів, а не ліквідатора зі своїми вимогами до керівників та учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон - відповідачів по справі, а під час розгляду справи № 916/5286/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон, судом не виносилось ухвал, якими було б встановлено порушення відповідачами вимог ч.6 ст.34 Кодексу України з процедур банкрутства.
Також суд першої інстанції наголосив, що навіть за наявності такої ухвали або ухвал, правом на подальше звернення до суду з вимогами про солідарне стягнення з вищевказаних відповідачів – засновників/учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон були б наділені саме кредитори, а не ліквідатор боржника, визнаного банкрутом.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що заяву по цій справі подано особою (ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон Кочин Наталією Василівною), права якої діями/бездіяльністю керівника та учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон не було порушено. Відсутність порушеного права особи, яка звертається до суду з позовної заявою в якості позивача - є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 
Також, місцевий господарський суд з посиланням на ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства та розділу 14 Статуту боржника, дійшов висновку, що крім директора, органом управління Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон є колегіальний орган (загальні збори учасників), а не кожний конкретний учасник цього Товариства, як то – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що унеможливлює задоволення вимог до цих відповідачів в порядку солідарного стягнення.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м.Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд задовольнити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 29 серпня 2025 року по справі №916/5286/24(916/2403/25). Рішення Господарського суду Одеської області від 29 серпня 2025 року по справі №916/5286/24(916/2403/25) скасувати. Прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву арбітражного керуючого – ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон Кочин Наталії Василівни про покладення солідарної відповідальності (притягнення до солідарної відповідальності) на органи управління боржника в межах справи №916/5286/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон. Покласти на ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний код НОМЕР_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 ) солідарну відповідальності за незадоволення вимог кредиторів у справі №916/5286/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон. Стягнути солідарно із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний код НОМЕР_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон 3 119 694 грн 72 коп. в якості солідарної відповідальності за незадоволення вимог кредиторів боржника.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи, формальним підходом до вирішення даного питання та неврахуванням висновків Верховного суду.
Зокрема, скаржник, за доводами апеляційної скарги зазначив про те, що Господарським судом Одеської області не враховано правову позицію Верховного Суду в частині порядку, форм звернення та способів притягнення до солідарної відповідальності, яка викладена в постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.09.2024 року у справі №908/3236/21, а також правові висновки Верховного Суду, зокрема, викладені в постанові від 19.11.2024 у справі №924/784/23, від 05.12.2024 у справі №924/408/21, від 12.12.2024 у справі №910/5450/21, від 12.12.2024 у справі №904/5693/20. 
Апелянт стверджує, що Господарський суд Одеської області необґрунтовано та безпідставно вдався до такого явища, як «правовий пуризм», не врахувавши при цьому висновку, який має місце у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Сутяжник проти Росії» від 23.07.2009 (№8269/02). Висновки Господарського суду Одеської області, якими обґрунтоване рішення від 29 серпня 2025 року по справі №916/5286/24(916/2403/25) щодо відмови у притягненні до солідарної відповідальності відповідачів - органу управління боржника не відповідають не лише нормам чинного законодавства України, а й сталій судовій практиці у вирішенні аналогічного роду спорів. 
Відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України, ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Господарським судом Одеської області під час вирішення спору в межах даної справи не враховано норми та приписи положення ч.6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції в порушення вимог статті 238 Господарського процесуального кодексу України поза увагою та без належного правового дослідження та оцінки залишено подані та існуючі докази по даній справі щодо бездіяльності винних осіб та відсутності підтверджуючих доказів, котрі б надавали можливість стверджувати про відсутність підстав для покладення солідарної відповідальності (притягнення до солідарної відповідальності) на органи управління боржника в межах справи №916/5286/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м. Херсон.
Апелянт зазначає про помилковість твердження суду про обов`язкову наявність спочатку судового рішення, котре б підтверджувало наявність вини органів управління у порушенні обов`язку визначеного положенням ч.6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства для можливості подальшого звернення до суду з такими вимогами, посилаючись на те, що таке питання повинно вирішуватися при зверненні ліквідатора з даною заявою.
Скаржник стверджує, що солідарна відповідальність має деліктну природу, що узгоджується із частиною першою ст. 1166 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Закон визначає суб`єктом правопорушення керівника, як одноособовий орган управління підприємства боржника, так і учасників Товариства суб`єктами правопорушення, а отже, і покладення солідарної відповідальності можливо на органи управління боржника, які можуть бути як одноособовими, так і колективними. 
Водночас, термін «органи управління боржника» у частині шостій статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства застосовуються не у тому значенні, яке має цей термін за положеннями Цивільного кодексу України. Так, відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи; держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За приписами ч. 1 ст. 92 цього Кодексу, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Тож, апелянт зауважує, що при належному тлумаченні ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства під суб`єктами відповідальності слід розуміти членів органів управління боржника юридичної особи.
Також, скаржник стверджує, що арбітражний керуючий, діючи від імені боржника і захищаючи його інтереси, опосередковано діє і в інтересах кредиторів, оскільки кошти, стягнуті на користь боржника, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів. Тому, відповідно до тлумачення виразу "подальше звернення кредиторів своїх вимог" у ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства, цю норму слід розуміти, у тому числі, і як звернення боржника з метою подальшого задоволення вимог кредиторів.
Апелянт наголошує, що фінансовий стан Товариства характеризується неплатоспроможністю протягом більше трьох років до відкриття провадження у справі про банкрутство; в результаті аналізу виявлено ознаки приховування стійкої фінансової неспроможності Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство, м. Херсон, які полягають в неподанні власниками та/ або керівниками останнього в установлений строк до господарського суду заяви про порушення справи про банкрутство юридичної особи у випадках, передбачених законом. Оскільки бухгалтерську та іншу документацію боржника розпоряднику майна та ліквідатору боржника передано не було, а фінансову звітність останнім востаннє подано за 2015 рік, на підставі даних обліку та звітності боржника, поданих до 31.12.2015 року, арбітражним керуючим встановлено, що розмір чистих активів боржника (перевищення загальної вартості активів над загальним розміром зобов`язань) протягом всього періоду, що досліджувався, не мало позитивного значення.
На день відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м. Херсон (17.12.2024 року) залишалися непогашеними вимоги, принаймні, двох кредиторів (Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», м. Київ та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», м. Київ) до боржника на загальну суму 3 119 694 грн 72 коп., які виникли протягом 2014 - 2017 років. Отже, друга з необхідних складових загрози неплатоспроможності, а саме, перевищення розміру зобов`язань боржника перед кредиторами, строк виконання яких настав, над розміром всіх активів боржника (загроза неплатоспроможності), виникла не пізніше 17,12.2024 року, що зумовлювало обов`язок боржника звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. Проте, такої заяви до господарського суду подано не було, що, на думку скаржника, свідчить про порушення органами управління боржника імперативних норм ч.6 ст.34 Кодексу України з процедур банкрутства.
Бездіяльність керівництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон в особі його власників та/або керівників в період існування критичного фінансового стану, збитковості господарської діяльності та відсутності майнової можливості здійснити задоволення вимог кредиторів в період 2015 – 2024 років, є недобросовісною та несумлінною, а також протиправною, винною, спричинює майнові втрати кредиторів. 
Таким чином, скаржник звертає увагу, що боржник знав та/або зобов`язаний був знати, що у разі задоволення вимог одного або кількох кредиторів, таке призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами, а тому, у місячний строк його орган управління (його представники – відповідачі) зобов`язані були звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. Проте, як вказано вище, провадження у справі №916/5286/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м. Херсон порушено ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.12.2024 року у справі №916/5286/24 за заявою Товариства з обмеженою відповідальність «Компанія «Ніко-Тайс», а не за заявою боржника.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року у справі № 916/5286/24(916/2403/25), призначено справу до розгляду.
21.10.2025 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», м.Київ, а рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року в справі №916/5286/24 (916/2403/25) залишити без змін.
Відповідач, ОСОБА_3 , стверджує, що, відповідно до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон у редакції, затвердженій загальними зборами учасників Товариства (протокол № 49/06/2016 від 29 червня 2016 року), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_3 , є учасником Товариства з розміром частки у статутному капіталі 40%. 
Відповідно до розділу 7 Статуту Товариства «Права та обов`язки учасників, їх спадкоємців», учасники Товариства зобов`язані: додержуватися дійсного Статуту Товариства; виконувати рішення Загальних зборів та інших органів управління Товариства; виконувати свої зобов`язання перед Товариством, втому числі і пов`язані з майновою участю, а також, вносити додаткові вклади у розмірі, порядку та засобами, передбаченими дійсним Статутом; не розголошувати комерційну таємницю та конфіденційну інформацію про діяльність Товариства; нести інші обов`язки, які передбачені законодавством України та дійсним Статутом. 
З моменту набуття статусу учасника Товариства у 2016 році та до теперішнього часу ОСОБА_3 фактично не здійснював жодних дій, що свідчили б про його участь у господарській чи управлінській діяльності Товариства. ОСОБА_3 не є особою, яка мала обов`язок звертатися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство відповідно до частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства. За таких обставин покладення на нього солідарної відповідальності є юридично необґрунтованим та суперечить положенням Кодексу України з процедур банкрутства. 
Також, відповідач зазначає, що ОСОБА_3 , як учасник Товариства, жодного разу не був повідомлений керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон про наявність ознак неплатоспроможності або загрози її виникнення, як це прямо передбачено частиною третьою статті 4 Кодексу України з процедур банкрутства.
З моменту виникнення відповідних обставин ОСОБА_3 не надходили жодні офіційні повідомлення, документи чи інша інформація — у письмовій, електронній або будь-якій іншій формі, яка б свідчила про виконання керівником Товариства свого обов`язку щодо інформування учасників про фінансову неспроможність боржника. Керівництвом Товариства не було ініційовано скликання загальних зборів учасників з метою розгляду питань щодо фінансового стану підприємства, вжиття заходів чи звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. Це свідчить про відсутність належного інформування учасника ОСОБА_3 про наявність ознак неплатоспроможності боржника, що, у свою чергу, виключає можливість покладення на нього солідарної відповідальності відповідно до ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства.
Таким чином, ОСОБА_3 був повністю позбавлений доступу до інформації про фінансовий стан Товариства та не мав об`єктивної можливості ініціювати або підтримати звернення до господарського суду з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. Заявлена в процедурі банкрутства кредиторська заборгованість виникла ще у 2014 році, тобто, до моменту набуття ОСОБА_3 статусу учасника Товариства, що, як підтверджується реєстраційними документами, відбулося лише у 2016 році. 
Зокрема, правовідносини, з яких випливає заборгованість, ґрунтуються на договорі поставки №136/1/14 від 02.09.2014 року, видаткових накладних від 24.09.2014 та 30.09.2014, а також на приєднанні Товариства до умов банківського обслуговування ПриватБанку ще в червні 2014 року. Усі ці обставини свідчать про те, що зобов`язання виникли за попереднього складу учасників та керівництва Товариства.
Відтак, ОСОБА_3 не може нести відповідальність за борги Товариства, які виникли до його вступу до складу учасників, оскільки він не мав впливу на укладення відповідних договорів, не формував фінансову політику та діяльність Товариства у цей період та не був пов`язаний з прийняттям будь-яких рішень, які спричинили появу спірної заборгованості. Відсутність участі ОСОБА_3 у формуванні фінансово-господарської політики Товариства до 2016 року виключає його вину та можливість застосування до нього механізму солідарної відповідальності, передбаченого ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства. За таких обставин, покладення на ОСОБА_3 солідарної відповідальності відповідно до ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства є безпідставним і таким, що не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Відзив долучено до матеріалів справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року у справі №916/5286/24 (916/2403/25) до провадження колегією суддів у новому складі, призначено справу до розгляду на 15.01.2026 о 14:30 год.
04.12.2025 через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника відповідача ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення, у яких остання, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції вірно вказав на те, що в позовній заяві взагалі відсутні посилання на будь-яку ухвалу суду, в якій було б зазначено про виявлене судом порушення з боку органів управління боржника вимог ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства, що могло б стати підставою для подальшого звернення кредиторів зі своїми вимогами до керівників та учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м. Херсон - відповідачів по справі.
Також, відповідачка зазначає, що частина 6 статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства стосується солідарної відповідальності саме органів управління боржника, а не його окремих учасників/засновників. Відповідно до розділу 14 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон (органи управління та контролю, їх компетенція) управління товариством здійснюють: загальні збори учасників; директор; ревізійна комісія. Вищим органом управління товариством є загальні збори учасників. Тобто, крім директора, органом управління Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м. Херсон - є колегіальний орган (загальні збори учасників), а не кожний конкретний учасник цього товариства, як то, ОСОБА_4 або ОСОБА_3 , що унеможливлює задоволення позовних вимог до цих відповідачів в порядку солідарного стягнення.
Отже, відповідач стверджує, що законодавством на органи управління, а не на окремих учасників (акціонерів) покладені зобов`язання про звернення до суду із заявою про визнання боржника банкрутом у разі виникнення його неплатоспроможності та солідарна відповідальність на органи управління може бути заявлена виключно кредитором, а не самим товариством – банкрутом або ліквідатором такого товариства.
Письмові пояснення долучені до матеріалів справи.
15.01.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко – Тайс», м.Київ надійшла заява про проведення засідання за відсутністю учасника справи, у якій останній просить суду розглянути справу за відсутністю останнього. Судова колегія прийняла клопотання до розгляду та задовольнила його.
Представники інших учасників справи, а саме, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , арбітражний керуючий Кочин Н.В., Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи довідки про доставку до електронних кабінетів ухвали суду від 03.12.2025 відповідачці ОСОБА_4 , арбітражному керуючому Кочин Н.В., Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк». Про причини неявки в судове засідання не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань суду не надали.
Учасники справи, які не зареєстровані в системі “Електронний суд”, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 – повідомлялись судом засобами поштового зв`язку за встановленими адресами реєстрації. При цьому, ОСОБА_3 отримав копію ухвали вчасно, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення. Копії ухвал, що направлялись на належну зареєстровану адресу ОСОБА_2 повернулась до суду неврученою з відміткою поштового відділення: „адресат відсутній за вказаною адресою”.
Відповідно до частин 3, 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Згідно з п.5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У даному контексті судова колегія звертає увагу на те, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством, зокрема, у зв`язку із посиланням на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, оскільки факт неотримання ухвали суду зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (наведена позиція підтримана Верховним Судом у постановах: від 25.06.2018 у справі №904/9904/17, від 16.09.2019 у справі №904/5452/18, від 14.08.2020 у справі №904/2584/19).
Водночас, апеляційний суд наголошує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.
Відповідачем не внесено змін щодо відомостей про реєстрацію (місцезнаходження) останнього та не повідомлено суд апеляційної інстанції про зміну місцезнаходження ОСОБА_2 .
З огляду на викладене, враховуючи, що копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 у справі №915/5286/24 (916/2403/25) надсилалась на адресу відповідача ОСОБА_2 повернута із відміткою поштового відділення «адресат відсутній», проте отримання зазначеної ухвали залежить виключно від суб`єктивної поведінки останньої, а тому надіслана кореспонденція апеляційного суду вважається врученою належним чином, а відповідач є обізнаним про призначені судові засідання.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , а тому на сайті Південно – західного апеляційного господарського суду опубліковано оголошення про призначення судового засідання у даній справі на 15.01.2025 року о 14:30 год. Суд вжив додаткових заходів для повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним господарським судом шляхом публікації оголошення на офіційному сайті суду, тому судова колегія вважає, що всі учасники справи були повідомлені про час та місце її розгляду. 
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, учасники справи скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав осіб, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності інших представників учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року у справі № 916/5286/24(916/2403/25) підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення не відповідає вимогам чинного процесуального законодавства України, виходячи з наступного.
Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Арбітражний керуючий Кочин Наталія Василівна, яка є ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон просить суд покласти на ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарну відповідальність за незадоволення вимог кредиторів у справі №916/5286/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон та стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 3 119 694 грн 72 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон “ в якості солідарної відповідальності за незадоволення вимог кредиторів
В якості обґрунтування своїх вимог ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон арбітражний керуючий Кочин Наталія Василівна посилається на те, що фінансовий стан Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон характеризується неплатоспроможністю протягом більше трьох років до відкриття провадження у справі про банкрутство; в результаті аналізу виявлено ознаки приховування стійкої фінансової неспроможності Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон, які полягають в неподанні власниками та/або керівниками Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон в установлений строк до господарського суду заяви про порушення справи про банкрутство юридичної особи у випадках, передбачених законом.
Оскільки бухгалтерську та іншу документацію Товариством з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон розпоряднику майна та ліквідатору боржника передано не було, а фінансову звітність Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон востаннє було подано за 2015 рік, на підставі даних обліку та звітності боржника, поданих до 31.12.2015 року, арбітражним керуючим встановлено, що розмір чистих активів боржника (перевищення загальної вартості активів над загальним розміром зобов`язань) протягом всього періоду, що досліджувався, не мало позитивного значення.
На день відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон (17.12.2024 року) залишалися непогашеними вимоги принаймні двох кредиторів (Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” та Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”, м.Київ) до боржника на загальну суму 3 119 694 грн 72 коп., які виникли протягом 2014 - 2017 років.
Отже, перевищення розміру зобов`язань боржника перед кредиторами, строк виконання яких настав, над розміром всіх активів боржника (загроза неплатоспроможності), виникло не пізніше 17.12. 2024 року, що зумовлювало обов`язок боржника звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. Проте, такої заяви до господарського суду подано не було, що свідчить, як вважає ліквідатор, про порушення органами управління боржника норм ч.6 ст.34 Кодексу України з процедур банкрутства.
В цей же час, як вказує ліквідатор арбітражний керуючий Кочин Н.В., відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і а громадських формувань, керівником Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон був ОСОБА_2 (з 01 вересня 2013 року по 20 лютого 2017 року) та є ОСОБА_1 – з 21 лютого 2017 року по цей час.
Також, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновниками/учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон були і на цей час є: ОСОБА_3 , с. Дмитрівка Дніпропетровської області та ОСОБА_4 , м. Київ.
Отже, з наведеного ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон арбітражний керуючий Кочин Н.В. робить висновок, що бездіяльність керівництва Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон в особі його власників та/або керівників в період існування критичного фінансового стану, збитковості господарської діяльності та відсутності майнової можливості здійснити задоволення вимог кредиторів в період 2015 - 2024 років, є недобросовісною та не сумлінною, а також протиправною, винною, спричинило майнові втрати кредиторів. Боржник знав та/або зобов`язаний був знати, що у разі задоволення вимог одного або кількох кредиторів, таке призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами, а тому, органи управління боржника у місячний строк зобов`язані були звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Проте, провадження у справі №916/5286/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон було порушено ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.12.2024 року у справі №916/5286/24 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м.Київ, а не за заявою боржника.
Отже, відповідачі, як керівники, власники та відповідальні компетентні особи боржника, як стверджує заявник, допустили порушення вимог ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства та мають бути притягнуті до солідарної відповідальності за незадоволення вимог кредиторів, у зв`язку з чим останній просить стягнути з відповідачів солідарно на користь боржника 3 119 694 грн 72 коп.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин щодо наявності або відсутності підстав для покладення солідарної відповідальності на органи управління боржника у зв`язку з допущенням ними порушення вимог ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства та солідарного стягнення з відповідачів на користь боржника заборгованості у сумі 3 119 694 грн 72 коп.
Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви, за якими суд апеляційної інстанції погодився з аргументами, викладеними скаржником в апеляційній скарзі та не погодився з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні заяви.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. 6 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства. 
Відповідно до преамбули Кодексу України з процедур банкрутства цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
Провадження у справі про банкрутство за своєю суттю є конкурсним процесом, основною метою якого є, зокрема, почергове, пропорційне у межах черги і справедливе задоволення вимог всієї сукупності кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів.
Внаслідок конкуренції прав кредиторів за умови недостатності майна боржника виникає необхідність у спеціальному правовому регулюванні.
Загальні умови та підстави для притягнення до солідарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство визначені Кодексом України з процедур банкрутства.
Порядок покладення солідарної відповідальності у справі про банкрутство урегульовано абзацом другим частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства .
За приписами абзацу 1 частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства боржник зобов`язаний у місячний строк звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі у разі, якщо задоволення вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами (загроза неплатоспроможності), та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Якщо органи управління боржника допустили порушення цих вимог, вони несуть солідарну відповідальність за незадоволення вимог кредиторів. Питання порушення органами управління боржника зазначених вимог підлягає розгляду господарським судом під час здійснення провадження у справі. У разі виявлення такого порушення про це зазначається в ухвалі господарського суду, що є підставою для подальшого звернення кредиторів своїх вимог до зазначених осіб (абзац 2 частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства).
Саме введення "солідарної відповідальності керівника боржника" (з 15.04.2023 органів управління боржника) вказує на те, що законодавець надає перевагу ініціюванню банкрутства саме не кредитором, а боржником, за наявності відповідних підстав. 
Тлумачення абзацу другого частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства із застосуванням філологічного та логічного способів його інтерпретації для цілей покладення на керівника боржника, у разі допущення ним порушення вимог наведених в абзаці першому цієї норми, солідарної відповідальності за незадоволення вимог кредиторів дозволяє виокремити такі два взаємопов`язаних між собою етапи порядку її застосування:
І етап - розгляд господарським судом питання наявності підстав для покладення на органи управління боржника солідарної відповідальності, що передбачає з`ясування дотримання керівником боржника вимог абзацу першого цієї норми, в тому числі наявності ознак загрози неплатоспроможності, моменту виникнення загрози неплатоспроможності боржника, належного та своєчасного виконання відповідного обов`язку кожним з органів управління боржника обов`язку щодо звернення з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство у разі виникнення загрози неплатоспроможності);
ІІ етап - звернення кредиторів (після встановлення ухвалою суду порушення зі сторони керівника боржника) з грошовими вимогами (попередньо визнаними судом) до органів управління боржника та розгляд їх судом.
За змістом наведених норм солідарна відповідальність керівника боржника - це вид спеціальної цивільно- та господарсько-правової відповідальності, відповідно до якої при здійсненні провадження у справі про банкрутство органи управління боржника, які не звернулися до господарського суду у місячний термін у разі наявності загрози неплатоспроможності, підлягають притягненню до солідарної відповідальності за незадоволення вимог кредиторів відповідно до заяви кредитора, після виявлення такого порушення ухвалою господарського суду.
Сутність солідарної відповідальності полягає у залученні органу управління боржника - юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження у справі про банкрутство, до солідарного обов`язку з виконання грошових зобов`язань боржника як правового механізму захисту та відновлення прав кредиторів, які будучи своєчасно необізнаними з його вини про стан неплатоспроможності боржника, а саме про суттєву диспропорцію між обсягом зобов`язань боржника і розміром його активів, вступили з ним у правовідносини (хоча могли б не вступати) внаслідок чого позбавлені можливості задовольнити наявні в них вимоги до боржника.
Тобто, солідарна відповідальність полягає у залученні третіх осіб - керівника боржника (органів управління боржника), який (які) не звернувся (звернулися) до господарського суду про відкриття провадження у справі про банкрутство в місячний термін у разі наявності загрози неплатоспроможності юридичної особи, щодо якої в подальшому відкрито та здійснюється провадження у справі про банкрутство, до солідарного обов`язку з виконання грошових зобов`язань боржника. Солідарна відповідальність є правовим механізмом захисту та відновлення прав кредиторів (які були необізнані з вини боржника про стан його неплатоспроможності як під час вступу з ним у господарські відносини, так й після цього, під час погіршення платоспроможності боржника до стану загрози неплатоспроможності) за рахунок особистого майна керівника (органів управління) боржника, тобто майна, відмінного від майна боржника.
Підставами покладення на органи управління боржника солідарної відповідальності є порушення такими органами управління визначеного абзацом першим частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства обов`язку та строку звернення до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, факт чого за абзацом другим частини шостої вказаної статті встановлюється судом, який здійснює провадження у справі про банкрутство. Будь-яких інших підстав для покладення солідарної відповідальності у справі про банкрутство на органи управління боржника Кодексом України з процедур банкрутства не передбачено.
Отже, у справі про банкрутство солідарна відповідальність покладається за таке порушення (неподання боржником, який перебував у стані загрози неплатоспроможності, заяви про відкриття справи про банкрутство), наслідком якого є такі негативні наслідки, як неможливість виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами у разі задоволення вимог одного або кількох кредиторів боржника.
Звідси застосуванням "солідарної відповідальності" законодавець стимулює виконання боржником обов`язку з подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство за наявності відповідних умов (загрози неплатоспроможності), тоді як для кредитора подання такої заяви є правом, обумовленим лише наявністю у нього незадоволених/невиконаних боржником зобов`язань за вимогами кредитора (стаття 1, частини перша, друга статті 34, частина шоста статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства).
Щодо правової природи солідарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство, колегія суддів зазначає, що цей вид відповідальності має деліктну природу, що узгоджується з частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Саме у такому розумінні Велика Палата Верховного Суду витлумачила положення про інший вид відповідальності у справі про банкрутство третіх осіб за зобов`язаннями боржника - про субсидіарну відповідальність, а саме: частину другу статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства в постанові від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц (пункти 78-81), застосувавши підхід, відповідно до якого доведенням боржника до банкрутства боржнику завдаються збитки, які і спричиняють його неплатоспроможність, і завдані не кредиторам боржника, а самому боржнику.
Звернення у цій справі до висновків Верховного Суду про субсидіарну відповідальність обумовлено тим, що правовідносини, що виникають у разі доведення боржника до банкрутства і у разі недотримання вимоги про своєчасне звернення до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, мають відмінні і подібні риси.
Відмінність полягає в тому, що у першому випадку боржник не був неплатоспроможним, але став таким внаслідок зменшення його майнової сфери через дії чи бездіяльність винних осіб (унаслідок чого боржник не може повністю задовольнити вимоги кредиторів за рахунок наявного майна); а в другому боржник вже був неплатоспроможним, але через бездіяльність (недбалість) органів управління боржника майновий стан боржника має очевидні ризики погіршитися, внаслідок чого боржник втратить можливість або може меншою мірою задовольнити вимоги кредиторів за рахунок наявного майна.
Подібність полягає в тому, що в обох випадках негативні наслідки настають у зв`язку із зменшенням майнової сфери боржника через дії чи бездіяльність винних осіб. За правовою природою зазначене зменшення майнової сфери боржника є збитками (частина друга статті 22 Цивільного кодексу України), які завдані боржнику такими особами.
Попри застосування законодавцем термін "субсидіарна відповідальність за зобов`язаннями боржника", йдеться про відшкодування збитків на користь самого боржника, а його кредитори мають похідний інтерес у стягненні збитків з винних осіб на користь боржника, оскільки збільшення майнової сфери боржника підвищує їх можливість більш повно задовольнити свої вимоги (з дотриманням принципів черговості та пропорційності задоволення вимог в межах однієї черги), тоді як кредитори боржника не є кредиторами щодо винних осіб.
Таким чином, у Кодексі України з процедур банкрутства не лише термін "субсидіарна відповідальність за зобов`язаннями боржника" застосовується в іншому значенні, ніж згідно з положеннями Цивільного кодексу України (на що вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц), а й термін "солідарна відповідальність за незадоволення вимог кредиторів" у частині шостій статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства.
Зазначене виключає можливість тлумачення положень частини шостої статті 34 та частини другої статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства за допомогою граматичного (філологічного) способу тлумачення, а потребує застосування і телеологічного тлумачення, зважаючи на цілі законодавчого регулювання та його загальну спрямованість (дух закону).
Відтак положення частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства з урахуванням статті 22 Цивільного кодексу України та mutatis mutandis висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц (пункт 80), слід розуміти як відповідальність порушника за шкоду, завдані боржнику, а відповідно, і його кредиторам.
Поряд з викладеним, апеляційний господарський суд зауважує, що закон визначає суб`єктом правопорушення керівника як одноособовий орган управління підприємства боржника, а згідно зі змінами, внесеними Законом України №2971-IX від 20.03.2023, - суб`єктами правопорушення, а отже, і солідарної відповідальності, є органи управління боржника, які можуть бути як одноособовим органом управління, так і колективним.
Водночас, термін "органи управління боржника" у частині шостій статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства застосовується не у тому значенні, яке має цей термін за положеннями Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи; держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
За приписами частини першої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону, які не є суб`єктами права.
В той же час, при належному тлумаченні частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства під суб`єктами такої відповідальності слід розуміти членів органів управління боржника - юридичної особи. Отже, дане питання врегульоване нормою спеціального законодавства і застосовується тільки при розгляд справ про банкрутство юридичних осіб.
При цьому, судова колегія враховує, що притягнення керівників, засновників (учасників, акціонерів) боржника, інших осіб боржника, зокрема, до солідарної відповідальності є винятковим механізмом відновлення порушених прав кредиторів. У його застосуванні необхідно враховувати як сутність конструкції юридичної особи, яка передбачає майнову відособленість цього суб`єкта, його самостійну відповідальність, наявність у засновників, які входять до складу органів управління юридичної особи, широкої свободи розсуду при прийнятті (узгодженні) ділових рішень, так і заборону заподіяння ними шкоди незалежним учасникам обороту у вигляді недобросовісного використання інституту юридичної особи.
Так, кожен учасник цивільного/господарського обороту, що укладає угоди з певною юридичною особою, має намір отримати відповідний результат, що можливим є лише за платоспроможності цієї юридичної особи. Вичерпну інформацію про фінансове (майнове) становище юридичної особи має її керівник, як одноосібний виконавчий орган, який повинен діяти розумно і сумлінно, зокрема, щодо контрагентів боржника.
Отже, визначення керівника боржника (а з урахуванням змін, внесених Законом України №2971-IX від 20.03.2023, - органів управління боржника) суб`єктом солідарної відповідальності узгоджується з наведеними положеннями частини першої статті 92 Цивільного кодексу України, через що саме на керівника (органи управління) боржника покладений обов`язок у встановлених законом випадках ініціювати справу про банкрутство, і, відповідно, нести відповідальність у разі невиконання цього обов`язку.
При цьому, законодавець не встановлює обмежень для притягнення до солідарної відповідальності колишнього керівника (органи управління боржника), оскільки норма частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства не містить жодних обмежень щодо покладення такої відповідальності на керівника (органи управління) боржника, повноваження якого (яких) на час відкриття або здійснення провадження у справі про банкрутство припинились.
Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду (зокрема, викладеною в постановах Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №903/988/20, від 09.06.2022 у справі №904/76/21) частиною шостою статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства закріплено презумпцію вини керівника (органів управління) боржника у недотриманні ним обов`язку, визначеного абзацом першим цієї норми, адже положення абзацу першого цієї норми визначають імперативний обов`язок керівника (органів управління) боржника зі звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. Така презумпція полягає в наявності причинно-наслідкового зв`язку між неподанням керівником (органами управління) боржника заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство та негативними наслідками для кредиторів у вигляді неможливості погашення збільшеної заборгованості.
Однак, наведена презумпція є спростовною, оскільки керівник боржника, на якого покладено тягар доведення відповідних обставин, може довести відсутність причинного зв`язку між неможливістю задоволення вимог кредиторів і невиконанням ним обов`язку, визначеного абзацом першим частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство з об`єктивних, незалежних від нього причин.
При цьому, тлумачення норм статей 13, 92 Цивільного кодексу України у взаємозв`язку з положеннями статті 3 Кодексу України з процедур банкрутства свідчить, що керівник (орган управління) боржника зобов`язаний діяти добросовісно, розумно не лише по відношенню до юридичної особи, а й щодо кредиторів та, враховуючи права та законні інтереси останніх, повинен своєчасно їх інформувати про стан неплатоспроможності боржника, сприяти їм в отриманні такої інформації, що має вплив на прийняття ними рішень щодо порядку взаємодії з боржником.
Невиконання керівником (органами управління) боржника вимог абзацу 1 частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства щодо звернення до суду в місячний строк за наявності визначених цією нормою підстав із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника свідчить по суті про недобросовісне приховування ним від кредиторів інформації щодо незадовільного майнового становища боржника.
Керівник боржника, як особа, що притягується до солідарної відповідальності, спростовуючи названу презумпцію, має право довести добросовісність, розумність своїх дій у недотримані вимог абзацу 1 частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства.
Якщо керівник (орган управління) боржника доведе, що виникнення обставин, визначених абзацом 1 частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства, не свідчило про стан загрози неплатоспроможності, тобто, об`єктивне банкрутство (критичний момент, з настанням якого боржник через зниження вартості чистих активів став нездатним у повному обсязі задовольнити вимоги кредиторів, у тому числі, і щодо сплати обов`язкових платежів), і він, незважаючи на тимчасові фінансові ускладнення, добросовісно розраховував на їх подолання в розумний строк, доклав залежних від себе максимальних зусиль для досягнення такого результату, то такий керівник (орган управління) з урахуванням загально-правових принципів юридичної відповідальності може бути звільненим від солідарної відповідальності.
Для покладення солідарної відповідальності на керівника/члена органу управління боржника істотне значення має встановлення моменту виникнення в нього обов`язку звернутися до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника.
Момент виникнення такого обов`язку залежить у кожному конкретному випадку від наявності об`єктивних юридичних фактів, що підтверджують виникнення загрози неплатоспроможності і вочевидь свідчать про неможливість продовження нормальної господарської діяльності без негативних наслідків для боржника та його кредиторів.
За буквального прочитання частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства загроза неплатоспроможності відповідно до цього Кодексу настає у разі, якщо задоволення вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами.
Тому для покладення солідарної відповідальності у справі про банкрутство доцільним є визначення моменту, коли задоволення вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами.
Умовами для встановлення щодо боржника такого складного за своїм змістом юридичного факту, як загроза неплатоспроможності боржника, є одночасна (зокрема, протягом місячного періоду, визначеного частиною шостою статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства) наявність таких юридичних фактів: 1) існування у боржника щонайменше перед двома кредиторами зобов`язань, строк виконання яких настав та визначається за правилами закону, що регулює відповідні правовідносини (купівлі-продажу, поставки, підряду, позики, бюджетні та податкові тощо); 2) розмір всіх активів боржника є меншим, ніж сумарний розмір зобов`язань перед всіма кредиторами боржника, строк виконання яких настав за правилами закону, що регулює відповідні правовідносини (купівлі-продажу, поставки, підряду, позики, бюджетні та податкові тощо), тобто, такий майновий стан боржника за всіма його показниками (основними фондами, дебіторською заборгованістю, строк виконання зобов`язань щодо якої настав, тощо), який за оцінкою сукупної вартості всіх активів боржника очевидно не здатний забезпечити задоволення вимог виконання зобов`язань перед всіма кредиторами, строк виконання яких настав, ні у добровільному, ні у передбаченому законом примусовому порядку.
Саме така стала правова позиція Верховного Суду відображена у низці постанов останнього, зокрема, від 27.11.2024 у справі №904/6740/20, від 21.11.2024 у справі №925/1577/20, від 19.11.2024 у справі №910/3070/21, від 12.11.2024 у справі №910/628/20, від 06.11.2024 у справі №920/1092/22, від 27.08.2024 у справі №914/3052/23, від 09.04.2024 у справі №908/2859/22.
Водночас зобов`язання, що підтверджують виникнення загрози неплатоспроможності, мають бути реальними та документально підтвердженими. Для визначення ознак загрози неплатоспроможності правове значення має сукупний розмір боргових зобов`язань, а не їх структура, оскільки при аналізі фінансового стану боржника із загального переліку зобов`язань не виключаються ті, які не дають змогу кредитору ініціювати процедуру банкрутства.
Отже, загроза неплатоспроможності боржника розкривається законодавцем через його фінансово-економічний стан, основним визначальним критерієм якого є нездатність боржника відповісти за своїми зобов`язаннями належним йому майном (активами) і тим самим виконати грошові зобов`язання в повному обсязі перед всіма кредиторами.
Фінансово-економічний стан, що визначається на підставі відповідних показників матеріального, фінансового стану боржника та стану його господарської діяльності (з контрагентами тощо), як загроза неплатоспроможності, має бути не умовно-тимчасовим, а стабільно-незворотним для боржника і наслідки такого стану мають безпосередньо впливати на стан розрахунків з кредиторами.
Саме така стійкість та незворотність стану фінансово-господарської діяльності боржника, зокрема, в частині розрахунків з кредиторами, і відрізняє загрозу неплатоспроможності боржника від іншого його стану фінансово-господарської діяльності, що має тимчасовий характер, і передбачає реальну (обґрунтовану матеріально-фінансовими показниками) можливість боржника у межах звичайної господарської діяльності у розумні строки змінити та відновити свої фінансові й економічні показники, що дадуть можливість боржнику в межах звичайного режиму господарської діяльності виконувати свої зобов`язання перед контрагентами та задовольняти грошові вимоги кредиторів.
При цьому, доцільно враховувати реальні (доведені належними доказами) майбутні зміни вартості та/або складу активів, з використанням яких можуть бути задоволені вимоги кредиторів, що відбудуться (повинні відбутись) протягом відповідного місяця, тому що керівник має право посилатись на реальні очікування зміни складу та вартості активів, фінансового стану підприємства з огляду на його господарську діяльність.
Основним способом встановлення відмінностей між наведеними двома станами боржника є проведення аналізу фінансово-господарської діяльності (звітності) боржника, із встановленням/визначенням за результатами цього аналізу реальних наслідків та перспектив для боржника виконати свої зобов`язання перед його кредиторами, а для кредиторів - отримати від боржника задоволення своїх вимог у разі, якщо боржник не звернеться із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Так, виявлення "ознак загрози неплатоспроможності" пов`язане з наданням судом оцінки:
-зібраним у справі доказам щодо підстав, обставин та дати виникнення у боржника перед кредитором зобов`язання, невиконання якого обумовило звернення із заявою про відкриття провадження у цій справі;
-доказам, наданим на підтвердження підстав, обставин та дати виникнення у боржника зобов`язань перед іншими кредиторами у справі;
-доказам щодо вартості майнових активів боржника станом на той звітний період, коли у нього виникли та одночасно тривали зобов`язання перед щонайменше двома кредиторами боржника (заявником у спорі про покладення солідарної відповідальності та ще одним із кредиторів боржника).
Аналогічна правова позиція суду касаційної інстанції міститься в постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.09.2024 у справі №908/3236/21 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №902/1023/19.
Крім того, судом можуть бути враховані висновки експертів (фахівців), аудиторські висновки, висновки за результатами перевірки фінансово-господарської діяльності боржника, у тому числі податковими органами, доповідні записки (інші звернення до керівника) працівників боржника (бухгалтерів, юристів тощо) про наявність відповідних обставин та загроз, фінансово-господарська та/або податкова звітність щодо діяльності боржника, рішення суду про стягнення або інші обмеження щодо фінансово-господарської діяльності боржника тощо.
Таким чином, якщо:
-звернення або незвернення із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство жодним чином не впливає і не змінює стану та порядку розрахунків з кредиторами, не призводить до порушення їхніх прав на задоволення вимог до боржника (інших негативних наслідків для кредиторів: простій, збитки, штрафні санкції внаслідок невиконання боржником зобов`язання перед кредиторами);
-внаслідок неподання боржником відповідної заяви не змінились/не погіршились його розрахункові можливості (можливості відповідати за зобов`язаннями, зокрема, і належними йому активами: майном, коштами, правом вимоги до третіх осіб тощо), 
суд зазначає про очевидну відсутність загрози неплатоспроможності боржника.
Для існування загрози неплатоспроможності боржника (за відсутності між ним і кредитором спору про право) Кодекс України з процедур банкрутства не вимагає безспірності вимог кредиторів до боржника, зокрема, необхідності прийняття судового рішення та/або видачу виконавчого документа щодо вимог кредитора до боржника, які (вимоги) стали підставою для звернення із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Підтверджують такий висновок положення частин другої, третьої та четвертої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства, якими визначені вимоги до доказів, що додаються і до заяви кредитора, і до заяви боржника про відкриття провадження у справі про банкрутство, серед яких відсутня вимога про додання до відповідної заяви судового рішення та/або видачу виконавчого документа щодо вимог кредитора до боржника.
З урахуванням вищевикладеного, судова колегія ще раз зазначає, що належне телеологічне тлумачення положень частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства полягає в такому:
-порушення вимоги закону своєчасно звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство є підставою для стягнення з винного органу управління боржника збитків, спричинених таким порушенням, на користь боржника;
-належним позивачем за вимогою про стягнення збитків є як кредитор, так і боржник;
-якщо суд виявив порушення законодавчої вимоги своєчасно звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, такий висновок відображається у мотивувальній, а не резолютивній частині рішення;
-кошти, стягнуті із суб`єкта солідарної відповідальності, є коштами боржника, які, зокрема, включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані для задоволення вимог кредиторів лише у порядку черговості, встановленому Кодексом України з процедур банкрутства.
Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви ліквідатора у даній справі, місцевий господарський суд виходив, зокрема, з того, що судом не виносилось ухвал, якими було б встановлено порушення відповідачами вимог ч.6 ст.34 Кодексу України з процедур банкрутства; навіть за наявності такої ухвали або ухвал, правом на подальше звернення до суду з вимогами про солідарне стягнення з вищевказаних відповідачів – засновників/учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон були б наділені саме кредитори, а не ліквідатор боржника, визнаного банкрутом. Пославшись на ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства та розділу 14 Статуту боржника, суд дійшов висновку, що, крім директора, органом управління Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон є колегіальний орган (загальні збори учасників), а не кожний конкретний учасник цього Товариства, як то – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що унеможливлює задоволення заявлених вимог до цих відповідачів в порядку солідарного стягнення.
Проте, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає такий висновок суду першої інстанції безпідставним та помилковим, з огляду на таке.
Так, як вже зазначалося вище за текстом постанови. до предмету доказування в даному випадку входять обставини господарської діяльності боржника, які потягли нездатність останнього виконати своєчасно свої грошові зобов`язання перед кредиторами, виконання керівниками та учасниками боржника своїх обов`язків відповідно до Статуту боржника та вимог законодавства щодо недопущення банкрутства боржника, причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю) учасників, виконавчого органу Товариства та виникненням кредиторських вимог, які не можуть бути задоволені через відсутність майна боржника, їх розмір, наявність/відсутність вини згаданих осіб у банкрутстві боржника.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ухвали Господарського суду Одеської області від 17.12.2024 року, ухвали Господарського суду Одеської області від 13.02.2025 року та ухвали Господарського суду Одеської області від 18.03.2025 року у справі №916/8286/24 про банкрутства Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон визнано грошові вимоги кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніко-Тайс», м.Київ на загальну суму 1 354 213 грн 01 коп. та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», м.Київ на загальну суму 1 765 481 грн 71 коп.
Підставами для існування та виникнення кредиторської заборгованості є підстави, наведені в ухвалах Господарського суду Одеської області від 17.12.2024 року, від 13.02.2025 року та від 18.03.2025 року у справі №916/8286/24, які набрали законної сили. 
Також, зі звіту про проведення аналізу фінансово – господарської діяльності боржника, який долучено ліквідатором, та додатково здобутими доказами в межах ліквідаційної процедури вбачається, що боржник знаходиться із 2016 року у стані надкритичної неплатоспроможності. Аналізуючи основні показники, що визначають фінансово – господарську діяльність, зазначено, що підприємство не одержувало доходи та не здійснювало витрати, відповідно і фінансовий результат протягом всього періоду був нульовим. Протягом всього періоду власний капітал має від`ємне значення. Власні оборотні активи та функціонуючий капітал є величинами від`ємними протягом всього періоду.
Коефіцієнт поточної (загальної) ліквідності - характеризує достатність оборотних активів для покриття зобов`язань за позиковим капіталом (довгострокові і поточні зобов`язання). Граничне значення - 0. Протягом всього періоду в зв`язку з відсутністю оборотних активів має нульове значення – протягом всього періоду нижче норми. Динаміка змін відсутня. Коефіцієнт покриття - характеризує достатність оборотних активів для покриття зобов`язань, тобто, показує, у якому ступені всі наявні оборотні активи достатні для задоволення поточних зобов`язань. Вважається, що цей коефіцієнт повинен перебувати в межах від одиниці до трьох. Перевищення короткострокових активів над зобов`язаннями більш, ніж у три рази вважається також небажаним, оскільки може свідчити про порушення структури капіталу. В зв`язку з відсутністю оборотних активів протягом всього періоду має нульове значення - протягом всього періоду нижче норми. Динаміка змін відсутня.
Коефіцієнт швидкої ліквідності – демонструє прогнозні можливості розрахунку за зобов`язаннями за умови сплати дебіторської заборгованості. Вважається більше твердим тестом на ліквідність, тому що до його розрахунку не береться до уваги найменш ліквідна частина оборотних активів – запаси й витрати майбутніх періодів. Протягом всього періоду в зв`язку з відсутністю оборотних активів має нульове значення – нижче нормативного. Динаміка змін відсутня. 
Від`ємне значення поточної платоспроможності та нульове значення абсолютної ліквідності вказують на відсутність у підприємства коштів та їх еквівалентів для погашення своїх зобов`язань протягом всього періоду. Протягом всього періоду підприємство не має активів, функціонуючого капіталу та власних оборотних активів – підприємство не має власного капіталу, який є джерелом покриття його поточних активів.
Відповідно до значення показників платоспроможності та фінансової стійкості структура балансу підприємства протягом всього періоду та станом на 31.12.2016 року є незадовільною.
Незадовільна структура балансу – це такий стан майна і зобов`язань боржника, коли за його майно не може бути забезпечене виконання зобов`язань перед кредиторами через недостатній рівень ліквідності майна.
Оскільки за відсутності даних фінансової звітності підприємство не здійснювало фінансово – господарську діяльність, починаючи, в тому числі, з грудня 2015 року, коефіцієнти, які характеризують ділову активність підприємства не розраховувались. 
Дані, наведені вище, вказують, що станом на 31.12.2015 підприємство має ознаки надкритичної неплатоспроможності - поточна платоспроможність має від`ємне значення, його коефіцієнт покриття дорівнює нулю і підприємство не отримало прибуток. Підприємство не тільки не має власних засобів, а взагалі не має ніяких активів.
Колегія суддів враховує, що фінансовий стан Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон характеризується неплатоспроможністю протягом більше трьох років до відкриття провадження у справі про банкрутство; в результаті аналізу виявлено ознаки приховування стійкої фінансової неспроможності Товариства, які полягають в неподанні власниками та/або керівниками Товариства в установлений строк до господарського суду заяви про порушення справи про банкрутства у випадках, передбачених законом. 
Ліквідатор також зауважив, що бухгалтерську та іншу документацію Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон розпоряднику майна та ліквідатору боржника передано не було, а фінансову звітність Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон востаннє подано за 2015 рік. На підставі даних обліку та звітності боржника, поданих до 31.12.2015 року, арбітражним керуючим встановлено, що розмір чистих активів боржника (перевищення загальної вартості активів над загальним розміром зобов`язань) протягом всього періоду, що досліджувався, не мав позитивного значення.
При цьому, на день відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон, а саме 17.12.2024 року залишалися непогашеними вимоги двох кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніко – Тайс», м. Київ та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», м. Київ до боржника на загальну суму 3 119 694 грн 72 коп., які виникли протягом 2014 – 2017 років.
Отже, колегія суддів наголошує, що друга з необхідних складових загрози неплатоспроможності, а саме, перевищення розміру зобов`язань боржника перед кредиторами, строк виконання яких настав, над розміром всіх активів боржника (загроза неплатоспроможності), виникло раніше 17.12.2024 року, що зумовило обов`язок боржника звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство. Проте, такої заяви до господарського суду боржником подано не було, що свідчить про порушення його органами управління норм ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, керівниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон з 01.09.2013 по 20.02.2017 року був ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_1 ) , а з 21.02.2017 року по теперішній час є ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_2 ).
Також, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, засновниками / учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м.Херсон з 2014 року є ОСОБА_3 (ІНН НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 (ІНН НОМЕР_4 ).
Ліквідатор також наголосив на тому, що в результаті вжитих розпорядником майна та ліквідатором заходів було встановлено, що директор та учасник Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське агропромислове підприємство», м. Херсон фактично не здійснює керівництво товариства, кореспонденцію не отримує, контактів з арбітражним керуючим уникає. 
Отже, виходячи з сукупності встановлених обставин справи, апеляційний суд вважає, що неплатоспроможність Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське агропромислове підприємство», м.Херсон настала внаслідок бездіяльності як його керівників, якими безпосередньо вчинялось керівництво поточною діяльністю товариства, так і його учасників, які не здійснювали контроль належним чином.
Як вже зазначалося вище за текстом постанови, положеннями ч. 1, 2 ст. 92 Цивільного кодексу України унормовано, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників.
Згідно з ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Частиною 4 тієї ж статті Кодексу установлено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
Частиною 1 статті 5 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначено, що учасники товариства мають право:
1) брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства; 2) отримувати інформацію про господарську діяльність товариства; 3) брати участь у розподілі прибутку товариства; 4) отримати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартість.
Своєю чергою, за приписами ст. 6 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасники товариства зобов`язані: 1) дотримуватися статуту; 2) виконувати рішення загальних зборів учасників товариства.
Учасники можуть мати обов`язки, встановлені законом та статутом товариства.
Згідно зі ст. 28 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.
Частиною 1 статті 42 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» встановлено, що посадовими особами товариства є члени виконавчого органу, наглядової ради, а також інші особи, передбачені статутом товариства.
Відповідно до ст. 29 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» загальні збори учасників є вищим органом товариства.
До компетенції загальних зборів, зокрема, належить: обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства; визначення форм контролю та нагляду за діяльністю виконавчого органу товариства; затвердження результатів діяльності товариства за рік або інший період.
Частиною 2 статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» до компетенції загальних зборів учасників віднесено прийняття рішень про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності.
За приписами ч. 2-4 ст. 31 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» річні загальні збори учасників обов`язково скликаються щорічно протягом шести місяців наступного за звітним року, якщо інше не встановлено законом. До порядку денного річних загальних зборів учасників обов`язково вносяться питання про розподіл чистого прибутку товариства, про виплату дивідендів та їх розмір.
Якщо вартість чистих активів товариства знизилася більш як на 50 відсотків порівняно з цим показником станом на кінець попереднього року, виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників, які мають відбутися протягом 60 днів з дня такого зниження. До порядку денного таких загальних зборів учасників включаються питання про заходи, які мають бути вжиті для покращення фінансового стану товариства, про зменшення статутного капіталу товариства або про ліквідацію товариства.
У разі порушення обов`язку, передбаченого частиною третьою цієї статті, та визнання товариства банкрутом до закінчення трирічного строку з дня зниження вартості чистих активів, передбаченого частиною третьою цієї статті, члени виконавчого органу солідарно несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями товариства. Члени виконавчого органу, які доведуть, що не знали і не мали знати про таке зниження вартості чистих активів товариства або голосували за рішення про скликання загальних зборів учасників у зв`язку із зниженням вартості чистих активів товариства, звільняються від відповідальності за порушення цього обов`язку.
Як передбачено частинами 1-3 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень.
Відповідно до частин 1-3 ст. 4 Кодексу України з процедур банкрутства засновники (учасники, акціонери) боржника, власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, центральні органи виконавчої влади, органи Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання банкрутству боржника. У разі виникнення ознак банкрутства керівник боржника зобов`язаний надіслати засновникам (учасникам, акціонерам) боржника, власнику майна (органу, уповноваженому управляти майном) боржника відомості щодо наявності ознак банкрутства. Засновниками (учасниками, акціонерами) боржника, власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) боржника, кредиторами боржника, іншими особами в межах заходів щодо запобігання банкрутству боржника може бути надана фінансова допомога в розмірі, достатньому для погашення грошових зобов`язань боржника перед кредиторами, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування і відновлення платоспроможності боржника (санація боржника до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство).
Апеляційний суд зауважує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів дотримання наведених вимог закону особами, на яких спрямована заява ліквідатора про солідарну відповідальність.
Як вбачається з аналізу фінансово-господарського стану боржника, станом на 17.12.2024 року, маючи визначену поточну неплатоспроможність та такий стан підприємства, коли розрахунки з кредиторами можливі тільки при застосуванні до боржника ліквідаційної процедури, органи управління Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське агропромислове підприємство», м.Херсон проігнорувала норми Кодексу та у визначений місячний строк не звернулися до господарського суду з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Таким чином, в період із 24.04.2023 року (сплив місячного строку для звернення органів управління) по 16.12.2024 року (дата, котра передує відкриттю провадженні у справі про банкрутство), у відповідачів існував обов`язок звернути до господарського суду з відповідною заявою.
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що термін «негайно» у розумінні рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1988 року у справі «Броуґан та інші проти Сполученого Королівства» є виправданим, якщо строк триває до 4-х днів. Натомість, термін «негайно» інтерпретується як розумний строк, який має бути максимально коротким і залежить від обставин конкретної справи, але не може перевищувати певних меж, встановлених судом для конкретних дій. 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1988 року у справі «Броуґан та інші проти Сполученого Королівства» термін «негайно» означає: розумність і пропорційність: ЄСПЛ визначає, що «негайно» означає діяти якомога швидше, приймати рішення та здійснювати дії, які є об`єктивно необхідними для конкретної справи; конкретні обставини: тривалість розумного строку залежить від складності питання, наявності ресурсів та інших факторів, але не може бути надмірною; захист прав: застосування терміну «негайно» пов`язане з необхідністю захисту прав людини та запобігання тривалим порушенням, які можуть призвести до непоправної шкоди; необхідність обґрунтування: будь-яка затримка в реалізації права на свободу, наприклад, вимагає ретельного обґрунтування з боку держави, а надмірна затримка буде вважатися порушенням. 
Отже, термін «негайно» не є абсолютним правилом, а лише вказує на те, що дії мають бути вчинені швидко, але пропорційно до обставин. Відтак, бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, тобто не вчинення дій, які особа повинна була та могла вчинити, в даному випадку, на виконання норм та положень Кодексу України з процедур банкрутства. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, №14448/88, §33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Також суд апеляційної інстанції зазначає, що ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. 
Тлумачення норм статей 13, 92 Цивільного кодексу України у взаємозв`язку з положеннями статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства свідчить, що керівник боржника зобов`язаний діяти добросовісно, розумно не лише по відношенню до юридичної особи, а й щодо кредиторів та враховуючи права та законні інтереси останніх, зокрема, повинен своєчасно їх інформувати про стан неплатоспроможності боржника, сприяти їм в отриманні такої інформації, що має вплив на прийняття ними рішень щодо порядку взаємодії з боржником. 
Зокрема, Верховний Суд у постанові від 09.06.2022 року у справі №904/76/21 зазначив, що бездіяльність керівника, який ухиляється від виконання покладеного на нього Кодексом України з процедур банкрутства обов`язку щодо подання заяви боржника про власне банкрутство, є протиправною, спричиняє майнові втрати кредиторів і публічно-правових утворень, порушує як приватні інтереси суб`єктів цивільних правовідносин, так і публічні інтереси держави. Невиконання керівником вимог абзацу першого частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства щодо звернення до суду в місячний строк за наявності визначених цією нормою підстав із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника свідчить по суті про недобросовісне приховування ним від кредиторів інформації щодо незадовільного майнового становища боржника.
З огляду на зазначене, враховуючи те, що під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено порушення органами управління Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське агропромислове підприємство», м.Херсон визначеного абзацом першим частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства місячного строку на звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство (за наявності у боржника протягом цього строку ознак загрози неплатоспроможності), тобто, сукупності юридичних фактів, необхідних для притягнення органів управління боржника до солідарної відповідальності, судова колегія дійшла висновку про задоволення заяви ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське агропромислове підприємство», м.Херсон арбітражного керуючого Кочин Н.В. та покладення на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарної відповідальності за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське агропромислове підприємство», м.Херсон перед кредиторами - Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніко – Тайс» м.Київ та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», м.Київ в загальному розмірі 3119694 грн 72 коп. Вказані кошти слід стягнути на користь банкрута - Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське агропромислове підприємство», м.Херсон . 
При цьому, посилання суду першої інстанції та відповідачів на відсутність у справі ухвали про виявлення порушень, визначених частиною четвертою статті 36 Кодексу України з процедур банкрутства., що унеможливлює покладення солідарної відповідальності на органи управління боржника, є помилковими, зробленими без належного з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення питання наявності/відсутності підстав покладення солідарної відповідальності на органи управління боржника.
Зокрема, місцевий господарський залишив поза увагою, що задля дотримання балансу інтересів кредиторів та боржника суд повинен займати активну процесуальну позицію при перевірці наявності ознак загрози неплатоспроможності боржника, як необхідної умови для застосування до органів управління боржника відповідальності визначеної частиною шостою статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства .
Як свідчить тлумачення абзацу другого частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства, саме суд має вирішувати питання наявності порушення зі сторони органів управління боржника вимог, визначених абзацом першим цієї норми, про що зазначає в ухвалі, що як наслідок є підставою для притягнення органів управління до солідарної відповідальності. Тобто, розгляд судом питання наявності/відсутності порушення органом управління боржника імперативних вимог визначених абзацом першим статті 34 Кодексу Управління боржника є обов`язком суду.
До того ж, розгляд господарським судом питання порушення органом управління боржника вимог абзацу першого цієї норми, а відтак і з`ясування наявності підстав для покладення солідарної відповідальності на органи управління боржника, як свідчить формулювання вжитого законодавцем у реченні другого абзацу другого частини шостої статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства словосполучення "під час здійснення провадження у справі" відбувається на будь-якій стадії провадження у справі про банкрутство боржника.
Однак суд першої інстанції наведене залишив поза увагою та не врахував наявну можливість у суду, з урахуванням положень частини десятої статті 39, частини третьої статті 44 Кодексу України з процедур банкрутства, з метою дослідження та встановлення обставин загрози неплатоспроможності боржника, зобов`язати боржника або кредитора провести аудит боржника та/або розпорядника майна, надати відомості за результатами аналізу фінансово-господарського стану, інвестиційної та іншої діяльності боржника та перевірки щодо доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності тощо. При цьому, розгляд судом вищезазначеного питання може відбуватися і при вирішенні заяви про покладення солідарної відповідальності на органи управління боржника, якщо сам суд не здійснив цього раніше, оскільки ані спеціальним, ані процесуальним законом не визначено такі наслідки відсутності такої окремої ухвали суду, як відмова у застосуванні солідарної відповідальності до відповідачів у випадку, якщо матеріалами справи доведені всі інші підстави для її застосування.
Також, колегія суддів зауважує, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що правом на звернення до суду з вимогами про солідарне стягнення з органу управління боржника наділені саме кредитори, а не ліквідатор боржника, оскільки, відповідно до висновків палати Касаційного господарського суду з розгляду справ про банкрутство, викладених в постанові від 04.09.2024 у справі №908/3236/21, арбітражний керуючий, діючи від імені боржника і захищаючи його інтереси, опосередковано діє і в інтересах кредиторів, оскільки кошти, стягнуті на користь боржника, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів. Отже, відповідно до тлумачення виразу "подальше звернення кредиторів своїх вимог" у частині шостій статті 34 Кодексу України з процедур банкрутства, цю норму слід розуміти, у тому числі, і як звернення боржника з метою подальшого задоволення вимог кредиторів. 
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Надаючи оцінку всім доказам та доводам скаржника у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що апелянтом доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами наявність підстав в даному випадку саме порушення боржника строку звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Враховуючи встановлені належними засобами доказування фактичні обставини бездіяльності органів управління боржника щодо своєчасного звернення до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення заяви ліквідатора у даній справі та покладення солідарної відповідальності на керівників і учасників Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м. Херсон.
Відтак, доводи апелянта є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, що є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення місцевого господарського суду в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи відповідно до норм ч.1, 2 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України .
Як передбачено п.2 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Виходячи з вищевикладеного, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року у справі №916/5286/24(916/2403/25) потребує задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 у справі №916/5286/24 (916/2403/25) потребує скасування з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про задоволення заяви ліквідатора Товариства з обмеженої відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м.Херсон арбітражного керуючого Кочин Наталії Василівни про покладення солідарної відповідальності (притягнення до солідарної відповідальності) на органи управління боржника в межах справи № 916/5286/24 та стягнення з відповідачів на користь боржника заявлених грошових коштів в повному обсязі.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на відповідачів солідарно.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року у справі №916/5286/24(916/2403/25) задовольнити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 у справі №916/5286/24(916/2403/25) скасувати.
Заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м. Херсон арбітражного керуючого Кочин Наталії Василівни про покладення солідарної відповідальності (притягнення до солідарної відповідальності) на органи управління боржника в межах справи №916/5286/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство”, м. Херсон задовольнити.
Покласти на ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІНН НОМЕР_5 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНН НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНН НОМЕР_6 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІНН НОМЕР_4 ) солідарну відповідальність за незадоволення вимог кредиторів у справі №916/5286/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство“ (73000, м. Херсон, вул. Червонофлотська, буд. 29, код ЄДРПОУ 20229199); 
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІНН НОМЕР_5 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНН НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНН НОМЕР_6 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІНН НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське агропромислове підприємство” (73000, м. Херсон, вул. Червонофлотська, буд. 29 , код ЄДРПОУ 20229199) грошові кошти в сумі 3 119 694 грн 72 коп., (три мільйона сто дев`ятнадцять тисяч шістсот дев`яносто чотири гривні 72 копійки) в якості солідарної відповідальності за незадоволення вимог кредиторів боржника.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІНН НОМЕР_5 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНН НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНН НОМЕР_6 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІНН НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” (03187, місто Київ, проспект Академіка Глушкова, будинок 40, офіс 315; ЄДРПОУ 38039872) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2422 грн 40 коп.
Доручити Господарському суду Одеської області видати накази.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 16.01.2026 року.

Головуючий Г.І. Діброва

Судді: Я.Ф. Савицький

А.І. Ярош