ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/9215/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:
позивача - Відділу освіти, молоді та спорту Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (далі - Відділ, позивач) - не з`явився, 
відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» (далі - Товариство, відповідач, скаржник) - Серебряник О.О. (адвокатка),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2024 (головуючий - суддя Курдельчук І.Д.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 (головуюча - суддя Коротун О.М., судді Майданевич А.Г., Сулім В.В.)

у справі за позовом Відділу
до Товариства
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення грошових коштів.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ВСТУП
Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для визнання недійсними додаткових угод до договору, укладеного згідно з вимогами Закону України «Про публічні закупівлі» (далі - Закон) і стягнення грошових коштів.

1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Відділ звернувся до суду з позовом до Товариства, в якому просив визнати недійсними додаткові угоди до договору про публічну закупівлю електричної енергії та стягнути грошові кошти.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок укладення протягом серпня-листопада 2021 року п`яти додаткових угод до договору поставки реальна вартість 1 кВт/год електричної енергії зросла понад 10%, а обсяг поставки зменшився. Це призвело до повного нівелювання результатів тендерної закупівлі.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
2.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 14.11.2024 у цій справі позов задовольнив частково, визнав недійсними додаткові угоди від 24.09.2021 №2, від 12.10.2021 №3, від 28.10.2021 №4, від 22.11.2021 №5 до договору від 27.04.2021 №78/21 про постачання електричної енергії споживачу, стягнув з Товариства на користь Відділу надмірно сплачені кошти за придбання електричної енергії у розмірі 228 477,71 грн, в іншій частині позову відмовив, судові витрати залишив за позивачем.

2.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 04.02.2025 у цій справі апеляційну скаргу Товариства залишив без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2024 у справі №910/9215/24 залишив без змін, судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, поклав на скаржника.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Товариство, посилаючись на ухвалення судами попередніх інстанцій оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить, зокрема про таке:
- передати цю справу разом із касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду для формування правового висновку щодо питання застосування норми статті 44 Закону у подібних правовідносинах (в контексті суб`єктів, на яких покладається відповідальність за порушення вимог, установлених Законом і нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання Закону, у тому числі за порушення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону), у зв`язку із тим, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики;
- скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції;
- прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову про визнання недійсними додаткових угод від 24.09.2021 №2, від 12.10.2021 №3, від 28.10.2021 №4, від 22.11.2021 №5 до договору від 27.04.2021 №78/21 та стягнення з відповідача на користь позивача 228 477,71 грн.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1. Товариство у касаційній скарзі з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладену в ухвалі від 29.01.2025 у справі №920/19/24 та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 29.11.2023 у справі №513/879/19 щодо принципу «заборони суперечливої поведінки», на яку посилався представник відповідача і в суді першої, і в суді апеляційної інстанцій, а також не надано належну оцінку аргументам та доводам відповідача, що викладені в апеляційній скарзі, чим порушив норми частини четвертої статті 236 ГПК України та частини першої та другої статті 269 ГПК України.

4.2. Також скаржник у касаційній скарзі з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що наразі відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми статті 44 Закону України «Про публічні закупівлі» у подібних правовідносинах (в контексті покладення відповідальності за порушення вимог, установлених Законом України «Про публічні закупівлі» та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону), у тому числі, пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

5. Позиція іншого учасника справи
5.1. Від позивача у визначений Судом строк відзив на касаційну скаргу не надійшов.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1. Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції встановлено, що: 
- Відділ 19.02.2021 оприлюднив на вебсайті Prozorro оголошення про проведення відкритих торгів на закупівлю 592086 кВт/год електричної енергії з терміном постачання до 31.12.2021, з очікуваною вартістю 2 072 302,00 грн з ПДВ (ідентифікатор закупівлі № UA-2021-02-19-013825-b, далі відкриті торги);
- участь у відкритих торгах взяло два учасники: відповідач (цінова пропозиція - 2 065 191,23 грн з ПДВ; остаточна пропозиція 2 065 191,23 грн з ПДВ; Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут» (цінова пропозиція 1 911 253,61 грн з ПДВ; остаточна пропозиція - 1 911 253,61 грн з ПДВ);
- рішенням від 29.03.2021 №6324-р/пк-пз постійно діючої адміністративної колегії Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель зобов`язано Відділ скасувати рішення про визначення Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут» переможцем процедури закупівлі за №UA-2021-02-19-013825-b;
- протоколом від 09.04.2021 №123 засідання уповноваженої особи замовника визнано відповідача переможцем процедури закупівлі з подальшим укладенням договору, а 27.04.2021 позивачем, як споживачем, і відповідачем, як постачальником, укладено договір №78/21 про постачання електричної енергії споживачу (далі - Договір), за змістом якого строк поставки визначено з 01 травня до 31 грудня 2021 року; загальний обсяг електричної енергії складає 592 086 кВт/год за ціною 3, 48799199778 грн за 1 кВт/год з ПДВ, загальною вартістю 2 065 191,23 грн з ПДВ;
- протягом 2021 року до Договору вносилися зміни шляхом укладення таких додаткових угод:
• додатковою угодою від 30.08.2021 №1 зменшено обсяг електричної енергії до 565 285,72 кВт/год та збільшено вартість одиниці товару з 01.08.2021 на 3,689376 грн за 1 кВт/год з ПДВ;
• додатковою угодою від 24.09.2021 №2 зменшено обсяг електричної енергії до 539 488,66 кВт/год та збільшено вартість одиниці товару з 15.08.2021 на 3,910884 грн за 1 кВт/год з ПДВ;
• додатковою угодою від 12.10.2021 №3 зменшено обсяг електричної енергії до 517 134,26 кВт/год та збільшено вартість одиниці товару з 01.09.2021 на 4,130136 грн за 1 кВт/год з ПДВ;
• додатковою угодою від 28.10.2021 №4 зменшено обсяг електричної енергії до 495 827,31 кВт/год та збільшено вартість одиниці товару з 01.10.2021 на 4,395684 грн за 1 кВт/год з ПДВ;
• додатковою угодою від 22.11.2021 №5 зменшено обсяг електричної енергії до 478 857,76 кВт/год та збільшено вартість одиниці товару з 01.11.2021 на 4,687752 грн за 1 кВт/год з ПДВ;
- у матеріалах справи також наявні листи відповідача, адресовані позивачу, в яких зазначалося про необхідність зміни договірної ціни у зв`язку з об`єктивним коливанням ціни на електричну енергію в бік збільшення, та цінові довідки Харківської торгово-промислової палати, надані на підтвердження цього;
- також відповідно до наявних у матеріалах справи актів приймання-передачі електроенергії та платіжних доручень протягом строку дії Договору позивач отримав від відповідача електричну енергію в загальному обсязі 434 365 кВт/год, сплативши за неї 1 856 619, 02 грн;
- факт поставки товару підтверджується такими актами: від 14.07.2021 на суму 127 227,56 грн на поставку 36 476,000 кВт/год; від 14.06.2021 на суму 164 534,99 грн на поставку 47 172,000 кВт/год; від 16.11.2021 на суму 259 481,63 грн на поставку 59 031,000 кВт/год; від 14.12.2021 на суму 293 570,47 грн на поставку 62 625,000 кВт/год; від 20.09.2021 на суму 29 871,10 грн на поставку 8 096, 516 кВт/год; від 22.09.2021 на суму 38 449,78 грн на поставку 9 831,484 кВт/год; від 22.10.2021 на суму 187 553,60 грн на поставку 45 411,000 кВт/год; від 17.08.2021 на суму 60 858,28 грн на поставку 17 448,000 кВт/год; від 24.12.2021 на суму 385 642,61 грн на поставку 82 266,000 кВт/год та від 22.02.2022 на суму 309 429,13 грн на поставку 66 008, 000 кВт/год;
- оплата товару підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями: від 19.08.2021 №75 на суму 111,62 грн; від 19.08.2021 №73 на суму 181,37 грн; від 19.08.2021 №541 на суму 28 789,79 грн; від 19.08.2021 №368 на суму 31 775,50 грн; від 09.08.2021 №65 на суму 229,00 грн; від 20.07.2021 №64 на суму 267,00 грн; від 20.07.2021 №462 на суму 35 687, 56 грн; від 20.07.2021 №311 на суму 91 044,00 грн; від 17.06.2021 №55 на суму 599,94 грн; від 17.06.2021 №54 на суму 69,76 грн; від 17.06.2021 №394 на суму 112 255,10 грн; від 17.06.2021 №257 на суму 51 610,19 грн; від 24.02.2022 №69 на суму 93 000,00 грн; від 24.02.2022 №14 на суму 600,00 грн; від 24.02.2022 №81 на суму 214 629,13 грн; від 24.02.2022 №15 на суму 800,00 грн; від 24.02.2022 №15 на суму 400,00 грн; від 18.11.2021 №112 на суму 1 142,86 грн; від 18.11.2021 №923 на суму 170 861,93 грн; від 18.11.2021 №643 на суму 87 476,84 грн; від 21.09.2021 №86 на суму 247,17 грн; від 24.09.2021 №618 на суму 31 566,28 грн; від 24.09.2021 №438 на суму 6 883,50 грн; від 21.09.2021 №432 на суму 29 623,93 грн; від 15.12.2021 №125 на суму 159,00 грн; від 29.12.2021 №1266 на суму 254 909,74 грн; від 29.12.2021 №931 на суму 129 731,00 грн; від 15.12.2021 №141 на суму 600,00 грн; від 15.12.2021 №153 на суму 1 950,00 грн; від 15.12.2021 №1080 на суму 189 107,62 грн; від 15.12.2021 №809 на суму 753,85 грн; від 29.12.2021 №187 на суму 1 001,87 грн; від 26.10.2021 №99 на суму 260,20 грн; від 26.10.2021 №759 на суму 132 160,35 грн; від 26.10.2021 №533 на суму 55 133,05 грн;
- зверненню з цим позовом передувала ревізія фінансово-господарської діяльності позивача за період 01.01.2021 до 31.12.2023, в ході якої Управлінням північно-східного офісу Держаудитслужби виявлено (арк. 62-72 акта від 01.03.2024 №201603-11/017) порушення у сфері публічних закупівель - перевищення максимального ліміту збільшення ціни, наслідком яких є надмірна сплата коштів та недоотримання товару (електричної енергії).

6.2. Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до пункту 5.3 Договору зміна ціни за одиницю товару може відбуватися відповідно до умов пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону за умови письмового звернення постачальника до споживача та надання постачальником необхідних підтверджуючих документів щодо кожного коливання ціни електроенергії на ринку шляхом підписання додаткової угоди до договору.

6.3. Суд апеляційної інстанції зазначив, що:
- із системного тлумачення наведених норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України та Закону вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається;
- зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах;
- у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі;
- в іншому випадку не досягається мета Закону, яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку;
- наведене підтверджується також історичним тлумаченням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону. У цьому Законі в редакції до 19.04.2020 норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 була викладена в статті 36 та мала такий зміст: «Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі»;
- отже, вказана норма Закону в редакції до 19.04.2020 не дозволяла зміну ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10% у разі коливання ціни такого товару на ринку;
- зазначена норма була змінена Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель» від 18.09.2019 №114-IX (далі - Закон №114-ІХ), яким Закон було викладено в новій редакції. У новій редакції зазначена норма була викладена в пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії;
- отже, в новій редакції норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме не частіше ніж один раз на 90 днів;
- як убачається з пояснювальної записки до проєкту Закону №114-ІХ, метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії «ціновому демпінгу» коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі;
- отже, спеціальним Законом встановлено перелік підстав для зміни істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, до яких відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону віднесено випадки, коли відбувається збільшення ціни за одиницю товару;
- у таких випадках законодавцем надано право сторонам договору про закупівлю шляхом укладення додаткових угод до такого договору збільшити ціну за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку, за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
- при цьому, зміна істотних умов договору про закупівлю у бік збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку протягом строку дії договору про закупівлю можлива не частіше ніж один раз на 90 днів. Однак таке обмеження щодо строків (частоти) зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії;
- тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку за наявності умов, встановлених пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону (у разі коливання ціни такого товару на ринку; якщо така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю);
- при цьому, застосована законодавцем конструкція «за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю» передбачає inter alia, що у разі коливання ціни такого товару на ринку у бік збільшення сторони договору про закупівлю можуть збільшити ціну за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню його ціни на ринку з одночасним зменшенням обсягів закупівлі цього товару, що також вказує на неможливість збільшення ціни товару, якщо предметом договору про закупівлю є одна одиниця товару;
- водночас, таке збільшення ціни за одиницю товару має відбуватися за умови доведення пропорційності збільшення ціни цього товару на ринку. Тобто внесення змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим;
- таким чином, частина п`ята статті 41 Закону дає можливість сторонам змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню його ціни на ринку з одночасним зменшенням обсягів закупівлі цього товару та має на меті запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника товару. При цьому застосування цієї норми можливе, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить виконання цього договору для однієї зі сторін договору невигідним, збитковим.

6.4. Суд апеляційної інстанції вказав, що погоджується зі наведеним судом першої інстанції висновком, що за розрахунками суду збільшення одиниці ціни товару у відсотковому співвідношенні від початкової ціни товару, визначеної сторонами при укладенні Договору становить: 5,77 % за додатковою угодою №1; 12,12% за додатковою угодою №2; 18,41% за додатковою угодою №3; 26,02% за додатковою угодою №4; 34,40% за додатковою угодою №5.

6.5. Суд апеляційної інстанції зазначив, що враховуючи наведені висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 про те, що відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, додаткові угоди №2, №3, №4 та №5 до Договору суперечать нормам ЦК України та статті 41 Закону, а тому підлягають визнанню недійсними.

6.6. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що за встановлених обставин справи додаткові угоди №2-5 до Договору є недійсними в силу статті 41 Закону, та, відповідно, не породжують жодних правових наслідків для сторін, а, отже, вимоги позивача в цій частині правомірно задоволено судом першої інстанції, тому доводи відповідача в цій частині відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

6.7. З урахуванням задоволення позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод №2 - 5, суд апеляційної інстанції вважає, що вони не породжують правових наслідків, правовідносини між позивачем та відповідачем щодо ціни електричної енергії, поставленої за Договором, мали регулюватись у відповідні періоди додатком №3 до Договору та додатковою угодою №1, підписаною сторонами 30.08.2021, згідно з якою ціна за одиницю електричної енергії складає 3,689376 грн за 1 кВт/год з ПДВ.

6.8. Щодо доводів скаржника з посиланням на роз`яснення державних органів (листи, рекомендації), суд апеляційної інстанції зазначив, що вказані листи не є нормою права та не мають юридичного значення, про що вказано і в самих листах Мінекономіки. 

6.9. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про часткову обґрунтованість позовних вимог, тоді як інші доводи апеляційної скарги фактично направлені на переоцінку обставин, які були досліджені судом першої інстанції.

6.10. Суд апеляційної інстанції зазначив, що, оскільки, позивачем апеляційна скарга на рішення в частині відмови в позові не подавалась, суд апеляційної інстанції вказав, що підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги (в розумінні частини четвертої статті 269 ГПК України) не встановив, тому рішення в частині відмови в задоволенні вимог про визнання недійсною додаткової угоди №1 до Договору не переглядалось.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Верховний Суд ухвалою від 25.03.2025, зокрема, відкрив касаційне провадження у справі №910/9215/24 на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України та частини третьої статті 310 ГПК України.

7.2. Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 28.04.2025 у зв`язку з відпусткою судді Ємця А.А. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/9215/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Малашенкова Т.М. (головуюча), Бенедисюка І.М. Булгакова І.В.

7.3. Від Товариства 24.04.2025 надійшло клопотання про зупинення провадження у цій справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24.

7.4. Від Відділу надійшла заява про проведення засідання за відсутності учасника справи, в якій позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив Суд розглянути справу №910/9215/24 без участі представника Відділу за наявними в матеріалах справи документами.

7.5. Верховний Суд ухвалою від 29.04.2025 касаційне провадження у справі №910/9215/24 зупинив до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24.

7.6. Верховний Суд ухвалою від 16.12.2025, зокрема, поновив касаційне провадження та призначити розгляд касаційної скарги на 13.01.2026.

7.7. Від позивача 12.01.2026 надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Відділу.

7.8. Суд протокольною ухвалою від 13.01.2026 постановив розглядати клопотання скаржника про передачу справи разом із касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду спільно з доводами касаційної скарги.

7.9. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.10. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
8.1. Предметом касаційного оскарження у цій справі є:
- рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо визнання недійсними додаткових угод №2, №3, №4 та №5 до Договору та стягнення з відповідача на користь позивача 228 477,71 грн;
- постанова суду апеляційної інстанції, ухвалена за результатом розгляду апеляційної скарги Товариства на рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо визнання недійсними додаткових угод №2, №3, №4 та №5 до Договору та стягнення з відповідача на користь позивача 228 477,71 грн.

8.2. Отже, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсною додаткової угоди №1 до Договору перебуває за межами касаційного розгляду.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.4. Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.5. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.6. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.7. Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.8. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.9. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.10. Скаржник, оскаржуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує, що судом апеляційної інстанції не враховано позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладену в ухвалі від 29.01.2025 у справі №920/19/24 та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 29.11.2023 у справі №513/879/19 щодо принципу «заборони суперечливої поведінки», на яку посилався представник відповідача і в суді першої, і в суді апеляційної інстанції, а також не надано належну оцінку аргументам та доводам відповідача, що викладені в апеляційній скарзі, чим порушив норми частини четвертої статті 236 ГПК України та частини першої та другої статті 269 ГПК України.

8.11. Предметом розгляду у цій справі є визнання недійсними додаткових угод до договору про публічну закупівлю електричної енергії та стягнення грошових коштів.

8.11.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок укладення протягом серпня-листопада 2021 року п`яти додаткових угод до договору поставки реальна вартість 1 кВт/год електричної енергії зросла понад 10%, а обсяг поставки зменшився. Це призвело до повного нівелювання результатів тендерної закупівлі.

8.12. Предметом розгляду у справі №920/19/24 було визнання недійсними низки додаткових угод до договору про постачання електричної енергії споживачу та стягнення грошових коштів.

8.12.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що при укладенні позивачем і відповідачем оспорюваних додаткових угод до договору були порушені вимоги пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, унаслідок чого змінено ціну електроенергії у бік збільшення за відсутності відповідного коливання ціни такого товару на ринку та надмірно сплачено бюджетні кошти, виділені з місцевого бюджету на освітні потреби.

8.13. З огляду на викладене вище, Суд, у результаті аналізу змісту судових рішень у цій справі та у справі №920/19/24, дійшов висновку, що спірні правовідносини у вказаних справах, є схожими у контексті змістовного критерію, враховуючи предмет позову (визнання недійсними додаткових угод та стягнення грошових коштів), підстави позову (збільшення ціни товару на більше ніж 10 %), нормативно-правове регулювання (зокрема, пункт 2 частини п`ятої статті 41 Закону).

8.14. Предметом розгляду у справі №513/879/19 було зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у користуванні земельною ділянкою.

8.14.1. Позовні вимоги обґрунтував тим, що позивачем і відповідачем було укладено договір оренди землі. Втім, відповідач почав чинити перешкоди позивачу у користуванні орендованою земельною ділянкою, самовільно її зорав, з ділянки була вивезена солома, яка є власністю позивача.

8.15. Що ж до справи №513/879/19 та цієї справи, то, з огляду на предмет спору, його підстави, правове регулювання, а також іншу, ніж у цій справі фактично-доказову базу та інші обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, характер спірних правовідносин у вказаних справах не є схожими, ураховуючи змістовний критерій.

8.16. Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

8.16.1. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.16.2. Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

8.17. Слід зазначити, що касаційне провадження у цій справі також відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

8.18. Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

8.19. Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

8.20. Так, скаржник вказує, що наразі відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми статті 44 Закону у подібних правовідносинах (в контексті покладення відповідальності за порушення вимог, установлених Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону), у тому числі, пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону.

8.21. Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм права, означених у пункті 8.20 цієї постанови, у контексті спірних правовідносин, враховуючи предмет розгляду цієї справи, відсутні, тому з огляду на алгоритм означений у пункті 8.19 цієї постанови, беручи до уваги підстави касаційного оскарження і за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України та означене у пункті 8.14 цієї постанови Верховний Суд розглядає підстави касаційного оскарження у їх взаємній і логічній послідовності.

8.22. Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

8.23. Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

8.24. Разом з тим, слід зазначити, що касаційне провадженням у цій справі було зупинено до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24.

8.25. Так, у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, зокрема, таке:
«Щодо можливості зміни умов договору про закупівлю шляхом збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії, в т.ч. з урахуванням унесених Законом №1530-ІХ змін до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII
114. Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом №922-VIII (тут і надалі - у редакції, чинній станом на час укладення договору про закупівлю та оспорюваних додаткових угод до нього).
115. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону №922-VIII відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
116. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
117. Основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього урегульовані статтею 41 Закону №922-VIII, частиною першою якої визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
118. Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
119. Згідно із частиною першою статті 652 ЦК України разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
120. Частиною четвертою статті 41 Закону №922-VIII визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції / пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
121. За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону №922-VIII). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.
122. У спірних правовідносинах договір про закупівлю та оспорювані додаткові угоди до нього були укладені у період дії положень норм частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII у двох редакціях: 1) Закону №114-ІХ (договір про закупівлю та додаткова угода до нього №2) та 2) Закону №1530-ІХ (додаткові угоди до договору №5 - 10).
123. Тож під час оцінки цих правовідносин слід застосовувати законодавство, чинне на момент їх виникнення.
Щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII (у редакції Закону №114-ІХ)
124. Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII (у редакції Закону №114-ІХ, чинній на момент укладення договору про закупівлю та оспорюваної додаткової угоди до нього №2) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку в разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії
125. 24 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі №922/2321/22, в якій вирішувалось питання про те, чи дозволяють норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII (у редакції Закону №114-ІХ) збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.
126. У пунктах 88-90 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
127. Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у разі зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
128. У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинне перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
129. Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі №922/433/22, від 01 жовтня 2024 року у справі №918/779/23, від 06 лютого 2025 року у справі №910/5182/24, від 18 лютого 2025 року у справі №925/889/23 тощо, де інтерпретовано та застосовано положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.
130. Отже, згідно з положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII (у редакції Закону №114-ІХ) зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов:
-збільшення ціни за одиницю товару до 10 %;
-збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;
-така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
-така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;
-обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
131. До того ж застосована законодавцем при формулюванні цієї норми конструкція "не частіше ніж один раз на 90 днів" фактично надає можливість вносити зміни до ціни товару неодноразово, але лише в межах дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 %.
Щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII (у редакції Закону №1530-ІХ)
132. Законом №1530-ІХ внесено зміни до Закону №922-VIII (у редакції Закону №114-ІХ) та викладено пункт 2 частини п`ятої статті 41 цього Закону в такій редакції: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії".
133. Внесеними Законом №1530-IX змінами у першому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII слова "підписання договору про закупівлю" замінені словами "підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", а друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного". Ці зміни полягали, зокрема, у корегуванні обмеження щодо мінімального 90-денного строку змін до ціни за одиницю товару після підписання договору про закупівлю. Водночас порогове значення у 10 % залишилося незмінним і застосовується й надалі.
134. Так, на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIIIу редакції Закону №114-ІХ, який урегульовував можливість збільшення ціни за одиницю товару не частіше ніж один раз на 90 днів лише з моменту підписання договору про закупівлю, положеннями цього пункту в редакції Закону №1530-IX визначено, що строк зміни умов договору може відраховуватись як з моменту підписання договору, так і з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Тобто редакцією цієї норми законодавець передбачив лише можливість внесення зміни до ціни договору неодноразово: вперше - один раз у перші 90 днів з дня підписання договору; другий і подальші рази - один раз на 90 днів, які починаються з моменту останньої зміни ціни.
135. Додатково на підтвердження зазначеного свідчить зміст пояснювальної записки до проєкту Закону №1530-IX (див. https://itd.rada.gov.ua/billinfo/Bills/pubFile/634356), згідно з якою метою його прийняття було завершити реформу органу оскарження у сфері публічних закупівель, що відповідно дозволяє стверджувати, що подібні зміни вочевидь не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель (виконавцям) після підписання договору збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.
136. Іншими словами, зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, внесені Законом №1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанта визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.
137. Проте пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII як у редакції, викладеній Законом №114-ІХ, так і в редакції, викладеній Законом №1530-ХІ, однаково передбачено, що такі обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
138. Водночас положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIIIу редакції Закону №1530-ХІ не містять змін щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару, погодженої сторонами договору закупівлі, визначеної попередньою редакцією цієї норми на рівні не більше 10 %. У будь-якому випадку загальний розмір збільшення ціни не може перевищувати 10 % ціни, встановленої в договорі закупівлі.
139. Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII унормовано на рівні не більше 10 %.
140. До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю.
Щодо мети Закону №922-VIII та прецедентної практики Суду Європейського Союзу
141. Велика Палата Верховного Суду враховує, що відповідно до преамбули Закону №922-VIII метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
142. Така мета розкрита у статті 5 Закону №922-VIII, в якій, зокрема, закріплений перелік принципів здійснення публічних закупівель, до яких віднесені: 1) добросовісна конкуренція серед учасників; 2) максимальна економія, ефективність та пропорційність; 3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; 4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них; 5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі; 6) запобігання корупційним діям і зловживанням.
143. Окрім того, відповідно до преамбули Закону №922-VIII цей Закон також має на меті адаптувати законодавство України acquis Європейського Союзу на виконання Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода про асоціацію).
144. Згідно з пояснювальною запискою до проєкту Закону №922-VIII зазначений проєкт Закону розроблено на виконання розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про здійснення державних закупівель", Програми діяльності Кабінету Міністрів України, Коаліційної угоди та Указу Президента України "Про Стратегію сталого розвитку "Україна - 2020" щодо впровадження електронних закупівель, а також статті 153 глави 8 "Державні закупівлі" розділу IV Угоди про асоціацію у частині імплементації Директив 2014/24/ЄС і 2014/25/ЄС. Метою проєкту Закону є, зокрема, підвищення рівня конкуренції у сфері державних закупівель та зниження рівня корупції шляхом запровадження системи електронних закупівель та електронної системи оскарження; здійснення процедур закупівлі, обмін інформацією, документами та подання роз`яснень в електронній системі закупівель; виконання Угоди про асоціацію щодо імплементації Директив 2014/24/ЄС і 2014/25/ЄС шляхом запровадження нових підходів щодо здійснення закупівель у частині оптимізації процедур закупівель та можливості створення ЦЗО(див.https://w2.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc34?id=&pf3511=57268&pf35401=367184).
145. Відповідно до статті 148 глави 8 "Державні закупівлі" розділу IV Угоди про асоціацію сторони визнають внесок прозорого, недискримінаційного, конкурентного і відкритого тендерного процесу у сталий економічний розвиток і встановлюють у якості своєї мети ефективне, взаємне і поступове відкриття відповідних ринків закупівель. Це передбачає послідовне наближення законодавства України у сфері державних закупівель до acquis ЄС у сфері державних закупівель, що супроводжуватиметься інституційною реформою та створенням ефективної системи державних закупівель на основі принципів, якими регулюються державні закупівлі Сторони ЄС.
146. Частинами першою, другою статті 153 глави 8 "Державні закупівлі" розділу IV Угоди про асоціацію визначено, що Україна забезпечує поступове приведення існуючого та майбутнього законодавства у сфері державних закупівель у відповідність до acquis ЄС у сфері державних закупівель. Адаптація законодавства здійснюється поетапно згідно з періодами, визначеними у Додатку ХХІ-А та в Додатках ХХІ-В-ХХІ-Е, ХХІ-G, ХХІ-H та ХХІ-J до цієї Угоди. Додатки ХХІ-F та ХХІ-І до цієї Угоди визначають необов`язкові елементи, які не потребують впровадження в законодавство України, тоді як Додатки ХХІ-K-ХХІ-N до цієї Угоди містять елементи acquis ЄС, які залишаться поза сферою законодавчої адаптації. У цьому процесі належна увага повинна приділятися відповідному прецендентному праву Європейського Суду та імплементаційним заходам Європейської Комісії, а також, якщо в цьому виникне необхідність, будь-яким змінам в acquis ЄС, що відбуватимуться в той самий час.
147. Для прикладу Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на практику Суду Європейського Союзу (далі - Суд ЄС), який, з-поміж іншого, зазначає, що основною метою правил Співтовариства у сфері державних закупівель є забезпечення вільного руху послуг та відкриття ринку для неспотвореної конкуренції у всіх державах-членах (див. справу 26/03 Stadt Halle та RPL Lochau [2005] ECR I-1, пункт 44). Задля досягнення цієї подвійної мети право Співтовариства застосовує, серед іншого, принцип недискримінації за ознакою громадянства, принцип рівного ставлення до учасників тендеру та випливаюче з цього зобов`язання щодо прозорості (див. справу C-275/98 Unitron Scandinavia та 3-S [1999] ECR I-8291, пункт 31; справу C-324/98 Telaustria та Telefonadress [2000] ECR I-10745, пункти 60 та 61 та справу C-496/99 P Commission проти CAS Succhi di Frutta [2004] ECR I-3801, пункти 108 та 109).
148. Суд ЄС зауважує, що з метою забезпечення прозорості процедур та рівного ставлення до учасників тендеру, зміни до положень державного контракту під час його дії становлять нове укладення контракту в розумінні Директиви 92/50, якщо вони істотно відрізняються за характером від початкового контракту і, отже, свідчать про намір сторін переглянути основні умови цього контракту. Зміна державного контракту під час його дії може вважатися істотною, якщо вона вводить умови, які, якби вони були частиною початкової процедури укладення контракту, дозволили б допуск інших учасників тендеру, крім тих, які були допущені спочатку, або дозволили б прийняття іншої пропозиції, крім тієї, яка була прийнята спочатку. Зміна також може вважатися істотною, якщо вона змінює економічний баланс договору на користь підрядника в спосіб, який не був передбачений умовами початкового договору (див. справу C-454/06 pressetext Nachrichtenagentur GmbH v Republik Osterreich (Bund), APA-OTS Originaltext - Service GmbH, APA Austria Presse Agentur registrierte Genossenschaft mit beschrankter Haftung).
149. У пункті 61 рішення від 07 грудня 2023 року у справах C-441/22 та C-443/22, EU:C:2023:970 Obshtina Razgrad Суд ЄС звернув увагу, що пункт 72 директиви 2014/24ЄС по суті має на меті забезпечити дотримання принципів прозорості процедур та рівного ставлення до учасників тендеру. Ці принципи виключають, після укладення державного договору, внесення замовником та переможцем тендеру змін до положень цього договору таким чином, щоб ці положення суттєво відрізнялися за своїм характером від положень початкового договору. Дотримання цих принципів, у свою чергу, є частиною більш загальної мети правил ЄС у сфері державних закупівель, яка полягає у забезпеченні вільного руху послуг та відкриття для неспотвореної конкуренції в усіх державах-членах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 910/13988/20, в якій було здійснено посилання на рішення Суду ЄС для ілюстрації підходу застосування схожих положень (принципів) у практиці ЄС).
Висновки щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII
150. Отже, норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не повинне перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Такі послідовні зміни не повинні спрямовуватися на ухиляння від виконання положень цієї норми Закону №922-VIII.
151. Інший підхід до розуміння положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10 % ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.
152. Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону №922-VIII.
153. Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.
154. До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.
155. Велика Палата Верховного Суду з урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, вважає, що зміна тлумачення зазначеної норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.
156. Варто наголосити на тому, що, з`ясовуючи законодавчу еволюцію пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на нормативне закріплення подібної можливості у постанові КМУ №1178, у підпункті 2 пункту 19 (в редакції постанови КМУ №1067) якої, з-поміж іншого, визначено, що обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 % застосовується щодо кожного окремого випадку збільшення ціни за одиницю товару (без обмеження кількості змін), а змінена ціна за одиницю товару не повинна перевищувати 50 % ціни за одиницю товару, що передбачена в початковому договорі про закупівлю.
157. Тобто положеннями постанови КМУ №1178 (в редакції постанови КМУ від 01 вересня 2025 року №1067), на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, чітко визначені як можливість застосування 10-відсоткового обмеження щодо збільшення ціни щодо кожного окремого випадку збільшення (без обмеження кількості змін), а не в цілому до усіх внесених змін, так і граничне значення на рівні 50 %, на яке може бути змінена передбачена в початковому договорі про закупівлю ціна за одиницю товару, що вкотре додатково підтверджує, що приписи частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII не передбачають можливість збільшення ціни за одиницю товару на 10 % під час кожного внесення змін до договору про закупівлю.
158. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду висновує, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Внесені зміни Законом №1530-ІХ до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VII не стосуються встановленої первісною редакцією цього Закону заборони збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
159. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару».

8.26. Отже, з огляду на викладене у пунктах 15-156 постанови від 21.11.2025 у справі №920/19/24 Великою Палатою Верховного Суду надано висновки щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону.

8.27. Також, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачає підстав для відступу від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 (дивись пункти 190-198 постанови від 21.11.2025 у справі №920/19/24).

8.28. Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, на виконання приписів частини четвертої статті 236 ГПК України, ухвалюючи рішення та постанову, врахували висновки щодо застосування норми права (пункт 2 частини п`ятої статті 41 Закону), викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, та від яких Велика Палата Верховного Суду не відступила під час касаційного розгляду справи №920/19/24.

8.29. З огляду на викладене у пункті 8.25 цієї постанови, ураховуючи зміст оскаржуваного рішення та постанови, доводи скаржника щодо порушення судом апеляційної інстанції частини четвертої статті 236, частин першої та другої статті 269 ГПК України не знайшли свого підтвердження.

8.30. У контексті покликань скаржника, означених у пункті 4.2 цієї постанови, Верховний Суд наголошує, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

8.31. Водночас, у цій справі суд апеляційної інстанції застосував норму права, яка підлягає застосуванню для регулювання спірних правовідносин, витлумачивши її таким чином, що повністю відповідає актуальній судовій практиці та висновкам Великої Палати Верховного Суду.

8.32. Верховний Суд щодо застосування норми статті 44 Закону зазначає таке.

8.32.1. Статтею 44 Закону «Відповідальність за порушення вимог цього Закону» передбачено, що за порушення вимог, установлених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, уповноважені особи, службові (посадові) особи замовників, службові (посадові) особи та члени органу оскарження, службові (посадові) особи Уповноваженого органу, службові (посадові) особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, службові (посадові) особи органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (обслуговуючого банку), несуть відповідальність згідно із законами України.
За придбання товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель, відповідно до вимог цього Закону, та укладення договорів, що передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель, визначених цим Законом, та за порушення вимог цього Закону службові (посадові) особи, уповноважена особа замовника та керівники замовників несуть відповідальність згідно із законами України.

8.32.2. Зі змісту предмету та підстав позову, характеру спірних правовідносин у цій справі ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції не застосовували означену норму права під час вирішення цієї справи.

8.32.3. Предметом дослідження у цій справі, з огляду на предмет і підстави позову (дивись пункти 8.11-8.11.1 цієї постанови) не було питання відповідальності за порушення вимог Закону в силу приписів статті 44 Закону.

8.33. Отже, покликання скаржника про те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права не знайшли свого підтвердження.

8.34. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

8.35. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.36. Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, судами першої та апеляційної інстанцій надано оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

8.37. Отже, підстави касаційного оскарження передбачені пунктами 1 і 3 частини другої статті 287 ГПК України не знайшли свого підтвердження.

8.38. Стосовно клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, слід зазначити таке.

8.38.1. Обґрунтовуючи вказане клопотання відповідач вказував, зокрема, на те, що ця справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

8.38.2. Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

8.38.3. Тобто, по-перше, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

8.38.4. Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

8.38.5. При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

8.38.6. Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень (наприклад, від 10.07.2019 у справі №431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі №357/13182/18, від 23.06.2020 у справі №910/8130/17, від 09.07.2020 у справі №610/1065/18, від 15.09.2020 у справі №910/32643/15, від 13.10.2020 у справі №640/17296/19, від 23.10.2020 у справі №906/677/19, від 14.04.2021 у справі №757/50105/19, від 22.04.2021 року у справі №640/6432/19, від 28.04.2021 у справі №916/1977/20, від 18.05.2021 у справі №758/733/18), адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.

8.38.7. Клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить аргументовано переконливого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, в тому числі наявності правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у справах з подібними правовідносинами; не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій; за відсутності також і посилання на справи, у яких виникає проблема правозастосування з подібними правовідносинами.

8.38.8. Крім того, у провадженні Великої Палати Верховного Суду перебувала справа №920/19/24.

8.38.9. Так, Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від раніше сформованої правової позиції, що, зокрема, свідчить про єдиний та сталий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права (пункт 2 частини п`ятої статті 41 Закону) під час вирішення подібних спірних правовідносин.

8.38.10. Отже, заявлене відповідачем клопотання не містить належного обґрунтування передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, які визначені частиною шостою статті 302 ГПК України.

8.38.11. З огляду на викладене вище відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому у задоволенні клопотання відповідача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

8.39. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, та підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення постанови про відмову у задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсними додаткових угод №2, №3, №4 та №5 до Договору та стягнення грошових коштів відсутні.

8.40. Верховний Суд окремо вважає за необхідне вказати, що у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейський суд з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

8.41. Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

8.42. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.43. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
9.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків суду апеляційної, а тому касаційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення.

10. Судові витрати
10.1. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу відповідача залишає без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2024 в оскаржуваній частині та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 у справі №910/9215/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова