ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року
м. Київ

справа № 495/2808/16-ц
провадження № 61-8507св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2021 року у складі судді Заверюха В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року у складі колегії суддів Комлевої О. С.,Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,

у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Короткий зміст позовних вимог 

14 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (далі - Бритівська сільська рада), садівничого обслуговуючого кооперативу «Садівниче товариство «Дружба 1» (далі - СОК «СТ «Дружба 1») про визнання права власності на спадкове майно.
29 квітня 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, в якому просила залучити її до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору; встановити за ОСОБА_5 факт належності на праві власності будинку, який розташований на АДРЕСА_1 в СОК «СТ «Дружба 1»; визнати за  ОСОБА_1 право власності на спадкове майно у вигляді 23/48 частин будинку, який розташований на АДРЕСА_1 .

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 05 травня 2016 року залучив до участі у справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 24 березня 2021 року позов ОСОБА_2 до Бритівської сільської ради, СОК «СТ «Дружба 1», третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно залишив без розгляду, продовжив розгляд справи за позовом третьої особи.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24 червня 2005 року.

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді садового будинку АДРЕСА_1 в СОК «СТ «Дружба 1», який в цілому складається з: літ. «А» - садовий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «Ж» - сарай, літ. «В» - гараж-літня кухня, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Є» - душ, № 1-8 - споруди.

На момент її смерті спадкоємцями були: чоловік - ОСОБА_6 , син - ОСОБА_7 , дочка - ОСОБА_2 та батько померлої ОСОБА_2 (кожному по 1/4 частині спадкового майна).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько третьої особи ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 23 листопада 2015 року.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 були: дружина - ОСОБА_9 , яка відмовилась від своєї частки на користь дочки (третя особа), третя особа, як дочка спадкодавця - ОСОБА_1 та батько - ОСОБА_6 (кожному по 1/12 частині спадкового майна ОСОБА_7 ). З урахуванням вказаного, частка третьої особи ОСОБА_1 складає 1/6.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід третьої особи ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 23 листопада 2015 року.

Спадкоємцями ОСОБА_6 , якому належала 1/3 частина спадкового майна були: третя особа, як онука - ОСОБА_1 та дочка - ОСОБА_2 (кожному по 1/6 частині спадкового майна).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер прадід третьої особи ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 09 лютого 2016 року.

Спадкоємцем його 1/4 частини спадкового майна за заповітом є ОСОБА_2 , як онука, її загальна частка спадкового майна складає 2/3 частки, а загальна частка третьої особи ОСОБА_1 складає 1/3 частки.

Маючи намір оформити свої спадкові права на частину спадщини у вигляді садового будинку, ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою, однак у видачі свідоцтва нотаріус відмовив, оскільки вона не надала належним чином оформлені документи, що посвідчують право власності на спадкове майно, що відомо з постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

ОСОБА_1 вказувала, що відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно є перешкодою в оформленні її частини спадщини.

ОСОБА_1 (з урахуванням уточнених позовних вимог) просила суд визнати за нею право власності на спадщину на 1/3 частину садового будинку АДРЕСА_1 в СОК «СТ «Дружба 1», який в цілому складається з: літ. «А» - садовий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «Ж» - сарай, літ. «В» - гараж-літня кухня, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Є» - душ, № 1-8 - споруди, в порядку спадкування за законом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 06 травня 2021 року, яке Одеський апеляційний суд постановою від 04 квітня 2023 року залишив без змін, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, задовольнив.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину садового будинку АДРЕСА_1 в СОК «СТ «Дружба 1», який в цілому складається з: літ. «А» - садовий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «Ж» - сарай, літ. «В» - гараж-літня кухня, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Є» - душ, № 1-8 - споруди.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що будівництво садового будинку АДРЕСА_1 , СОК «СТ «Дружба 1», який є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво і на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, проте спадкоємець не може оформити належне йому право власності на частину вказаного будинку в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. Оскільки садовий будинок є об`єктом права власності, наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 1/3 частину будинку в порядку спадкування за законом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у червні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 24 липня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.

03 серпня 2023 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У касаційній скарзі зазначається, що суддя Заверюха В. О., який розглядав цю справу в судіпершої інстанції, також розглядав справу № 495/6646/16-ц між тими ж самими сторонами, а тому не міг брати участь в розгляді цієї справи. У зв`язку із цим 06 серпня 2020 року судді було заявлено відвід, який визнаний необґрунтованим.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба третьої особи ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24 червня 2005 року.

За життя ОСОБА_5 як члену садового товариства була виділена у користування земельна ділянка № НОМЕР_5 площею 0,06 га в АДРЕСА_1 для ведення садівництва і огородництва.

Рішенням Бритівської сільської ради від 25 грудня 1997 року № 108-ХХІІ щодо розгляду листа правління садового товариства та заяви членів садового товариства про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок, які раніше виділенні для ведення садівництва і огородництва, вирішено передати садовому товариству в колективну власність земельну ділянку загального користування згідно з планом для забудови товариства та передати безкоштовно у приватну власності земельні ділянки, які раніше були виділені по площам, відповідно до списку для ведення садівництва і огородництва.

Відповідно до виписки із рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської районної ради народних депутатів Одеської області від 20 серпня 1989 року № 304 про будівництво садових будинків та господарських споруд членами садового товариства, ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво садового будинку з господарськими спорудами на садовій ділянці № НОМЕР_5 садового товариствав АДРЕСА_1 у відповідності із затвердженим проектом будівництва.

Надалі ОСОБА_5 у визначеному порядку отримала план забудови земельної ділянки.

Згідно із випискою з протоколу зборів садового товариства від 01 вересня 1989 року, ОСОБА_5 було погоджено будівництво садового будинку з господарськими спорудами на земельній ділянці № НОМЕР_5 відповідно до затвердженого виконавчим комітетом Білгород-Дністровської ради народних депутатів рішення від 17 серпня 1989 року № 304.

Згідно із актом прийому в експлуатацію закінченого будівництвом садового будинку з господарськими спорудами, забудова земельної ділянки АДРЕСА_1 розпочата 20 серпня 1989 року на підставі паспорта, виданого ОСОБА_5 згідно із рішенням від 17 серпня 1989 року № 304, будівельні роботи завершено і об`єкт введено в експлуатацію 09 липня 1994 року.

За життя ОСОБА_5 заповіту не склала.

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді садового будинку АДРЕСА_1 в СОК «СТ «Дружба 1», який в цілому складається з: літ. «А» - садовий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «Ж» - сарай, літ. «В» - гараж-літня кухня, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Є» - душ, № 1-8 - споруди.

На момент її смерті спадкоємцями були: чоловік - ОСОБА_6 , син - ОСОБА_7 , дочка - ОСОБА_2 та батько померлої - ОСОБА_2 (кожному по 1/4 частині спадкового майна).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько третьої особи ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 23 листопада 2015 року. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 були: дружина - ОСОБА_9 , яка відмовилась від своєї частки на користь дочки (третя особа), третя особа, як дочка - ОСОБА_1 та батько - ОСОБА_6 (кожному по 1/12 частині спадкового майна ОСОБА_7 ), з урахуванням вказаного, частка третьої особи ОСОБА_1 складає 1/6.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід третьої особи ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 23 листопада 2015 року. Спадкоємцями ОСОБА_6 , якому належала 1/3 частина спадкового майна були: третя особа, як онука - ОСОБА_1 та дочка - ОСОБА_2 (кожному по 1/6 частині спадкового майна).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер прадід третьої особи ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 09 лютого 2016 року. Спадкоємцем його 1/4 частини спадкового майна за заповітом є відповідач ОСОБА_2 , як онука, її загальна частка спадкового майна складає 2/3 частки, а загальна частка третьої особи ОСОБА_1 складає 1/3 частки.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У касаційній скарзі скаржник зазначав, що суддя Заверюха В. О., який розглядав цю справу в судіпершої інстанції, також розглядав справу № 495/6646/16-ц між тими ж самими сторонами, а тому не міг брати участь в розгляді цієї справи. У зв`язку із цим 06 серпня 2020 року судді було заявлено відвід.

З матеріалів справи відомо, що Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 06 серпня 2020 року в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_10. про відвід судді у справі за позовом ОСОБА_2 до Бритівської сільської ради, СОК «СТ Дружба 1», третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно - відмовив.

Зазначена ухвала місцевого суду мотивована тим, що доводи, викладені в заяві про відвід судді, є необґрунтованими, безпідставними та надуманими, інших обставин, які б викликали сумнів в об`єктивності та неупередженості судді не виявлено, тому законних підстав для задоволення заяви про відвід судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Заверюха В. О. немає.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання, не може бути підставою для відводу.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що під час вирішення того, чи є в цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України», заява № 33949/02, пункти 49-52).

Статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Учасники справи не можуть використовувати інститут відводу суддів з метою схиляння суду до ухвалення бажаного для них процесуального рішення.
Необґрунтоване усунення судді від участі у розгляді певної справи є порушенням права на справедливий суд, так само як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді.

З урахуванням зазначеного колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду щодо відсутності підстав для висновку про необ`єктивність та упередженість, зокрема, судді Заверюхи В. О. з огляду на їх оціночний характер та відсутність доказів фактичної упередженості, оскільки доводи заяви про відвід фактично зводяться до незгоди із рішенням судді в іншій цивільній справі, що, своєю чергою, в силу приписів статті 36 ЦПК України не є підставою для відводу.

Подібні висновки щодо застосування норм права зазначено у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 554/2399/24.

Також, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що скаржник не навів аргументів, які б свідчили про неправильне застосування судами першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до ухвалення незаконного судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький   І. В. Литвиненко  Є. В. Петров