ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року	справа № 380/19718/25	

Львівський окружний адміністративний суд Сподарик Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області Кубай Володимира Романовича про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області (82400, Львівська область, м. Стрий, вул. Шевченка, 71; код ЄДРПОУ 04055943) з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської рали Львівської області Кубай Володимира Романовича № 80494046 від 22 серпня 2025 року про відмову ОСОБА_1 в проведенні реєстраційних дій;
- зобов`язати Відділ державної реєстрації Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області, в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.08.2025 позивач звернулась до державного реєстратора із заявою щодо проведення реєстраційних дій на нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . 22.08.2025 відповідачем прийнято рішення № 80494046 про відмову в проведенні реєстраційних дій. В рішенні зазначено, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Реєстратором зазначено, що відповідно п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) подані документи не даються змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та його архівних складових відсутні відомості щодо зареєстрованого за заявниками права власності на квартиру АДРЕСА_4 . Згідно листа КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» № 17 від 10.08.2023 вбачається, що на даний час отримати запитувану інформацію не має можливості, оскільки паперові носії інформації знаходяться на тимчасово окупованій територіях. Разом з тим, з відповіді Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області № 2846ВА/2025 від 22.08.2025 вбачається, що надати інформацію щодо зареєстрованих до 01.01.2013 прав власності, що зберігається в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається за можливим. Враховуючи вищенаведене, на даний час у реєстратора відсутня можливість встановити реєстрацію прав власності на об`єкт нерухомого майна, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року. Проте позивачка вважає, що рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 22.08.2025 № 80494046 є незаконним, так як позбавляє позивачку права отримати грошове відшкодування, грошові виплати або компенсації за пошкодження (зруйноване) власного житла в наслідок військової агресії російською федерацією, реалізації права на отримання житла від держави як особою яка втратила таке житло в наслідок агресії, а також позбавляє позивачку реалізувати права власності на квартиру за відсутністю відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим рішення відповідача підлягає скасуванню в судовому порядку та зобов`язання відповідача зареєструвати права позивачка на квартиру на підставі договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач вважає, що оскільки договір купівлі-продажу, укладений 14.12.1990 між позивачкою та третіми особами, у письмовій формі, є нотаріально посвідченим та зареєстрованим у державному реєстрі правочинів, цей договір є дійсним, а отже право власності позивача на квартиру АДРЕСА_4 , встановленню не підлягає. Такий договір був долучений до пакету документів з яким позивачка зверталась до державного реєстратора. З огляду на зазначене, позивач просить суд скасувати оскаржуване рішення.
Ухвалою суду від 06.10.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Розгляд справи здійснюється без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. Копію ухвали про відкриття провадження у справі надіслано учасникам справи, відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання цієї ухвали подати суду відзив на позовну заяву, в якому вказати про визнання/заперечення позовних вимог.
Згідно ухвали про відкриття провадження відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву з дати отримання ухвали про відкриття провадження. Станом на момент розгляду цієї справи, жодних заяв по суті справи на адресу суду не надходило. При цьому, суд враховує, що згідно ч.4 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч.6 ст.162 цього ж Кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
08.10.2025 за вх.№80335 від представника позивача надійшла заява про виконання ухвали суду.
08.10.2025 за вх.№80374 від представника позивача надійшла заява про витребування доказів.
Ухвалою суду від 10.10.2025 витребувано у відповідача додаткові докази.
13.10.2025 за вх.№81633 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.
17.10.2025 за вх.№83165 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.
22.10.2025 за вх.№84398 від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі. Вказав, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
03.12.2025 за вх.№96337 від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі.
08.12.2025 за вх.№97511 від представника позивача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача. Зважаючи на характер спірних правовідносин, предмет спору та суб`єктний склад сторін, зазначений спір є публічно правовим, а належною стороною по справі є державний реєстратор прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської рали Львівської області Кубай Володимира Романовича. На підставі викладеного, просить замінити відповідача - Виконавчий комітет Стрийської міської рали Львівської області на належного відповідача - державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської рали Львівської області Кубай Володимира Романовича.
Ухвалою суду від 09.12.2025 задоволено клопотання представника позивача про заміну відповідача у справі №380/19718/25. Замінено первісного відповідача у справі №380/19718/25 з Відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області (82400, Львівська область, м. Стрий, вул. Шевченка, 71; код ЄДРПОУ 04055943) на належного - державний реєстратор прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської рали Львівської області Кубай Володимира Романовича (82400, Львівська область, м. Стрий, вул. Шевченка, 71).
12.12.2025 за вх.№98938 від представника позивача надійшла заява про виконання ухвали суду.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.
14.12.1990 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу придбала квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 30,20 кв.м., житлова площа 15,80 кв.м.
Вказаний договір 14.12.1990 посвідчено старшим державним нотаріусом Северодонецької державної нотаріальної контори Сердюк Н.І. та зареєстровано в реєстрі за № 5594. Також в договорі зазначено, що у відповідності зі статтею 227 ЦК УРСР цей договір підлягає реєстрації за місцем знаходження будинку у Лисичанському БТІ. 
21.07.1991 договір було зареєстровано в Лисичанському міжрайонному бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером № 79, про що свідчить відбиток реєстраційний напис за встановленою формою з печаткою та підписом начальника бюро проставлений на зворотній стороні договору.
Рішенням виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 24.05.1996 № 868 проспект Комсомольський у місті Сіверськодонецьку (Сєвєродонецьку) Луганської області було перейменовано на проспект Хіміків, що підтверджується листом Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області № 8390 від 24.09.2025
Постановою Верховної Ради України 19.09.2024 № 3984-ІХ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» у Луганській області перейменовано Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район, а місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк (пункт 10). З урахуванням проведених перейменувань міста та проспекту, адреса розташування квартири - АДРЕСА_3 .
21.08.2025 позивачка звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області із заявою про проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_4 , яка була зареєстрована за номером 68509013. 
Разом з заявою позивачкою було надано: догорів купівлі-продажу від 14.12.1990; поверховий план на квартиру АДРЕСА_5 паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , та ідентифікаційний номер платника податків на ім`я ОСОБА_1 .
22.08.2025 відповідачем прийнято рішення № 80494046 про відмову в проведенні реєстраційних дій. В рішенні зазначено, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Реєстратором зазначено, що відповідно п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) подані документи не даються змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та його архівних складових відсутні відомості щодо зареєстрованого за заявниками права власності на квартиру АДРЕСА_4 . Згідно листа КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» № 17 від 10.08.2023 року вбачається, що на даний час отримати запитувану інформацію не має можливості, оскільки паперові носії інформації знаходяться на тимчасово окупованій територіях. Разом з тим, з відповіді Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області № 2846ВА/2025 від 22.08.2025 вбачається, що надати інформацію щодо зареєстрованих до 01.01.2013 прав власності, що зберігається в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається за можливим. Враховуючи вищенаведене, на даний час у реєстратора відсутня можливість встановити реєстрацію прав власності на об`єкт нерухомого майна, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року.
Вважаючи оскаржуване рішення протиправним, позивач звернулась з вказаним позовом до суду.
При вирішенні спору, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 № 1207-VII (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 3 ст.5 цього Закону визначено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.
Крім того, за фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 4,5 статті 11 № 1207-VII).
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються, зокрема, Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон №1952-IV).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України № 1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч .4 ст. 3 Закону № 1952-IV).
За правилом абз. 4 ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 6 Закону № 1952-IV визначено, що суб`єктами державної реєстрації прав є виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) які набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.
Частиною 3 ст. 10 Закону № 1952-IV врегульовано, що державний реєстратор: 1)встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 2 ст. 18 Закону № 1952-IV).
Пунктом 1 ст. 20 Закону № 1952-IV визначено, що заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування).
Порядок зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав врегульовано нормами ст. 23 Закону № 1952-IV.
Так, розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках (ч. 1):
1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством;
2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.
Державний реєстратор у строк, встановлений для державної реєстрації прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та невідкладно повідомляє про це заявника (ч. 2).
Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора про відновлення розгляду заяви. Перебіг строку державної реєстрації прав продовжується з моменту усунення обставин, що стали підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду, з урахуванням часу, що минув до його зупинення (ч. 3).
Рішення повинно містити вичерпний перелік підстав для зупинення розгляду заяви. Державний реєстратор не має права вимагати від заявника надання інших документів, крім тих, відсутність яких стала підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, якщо інше не випливає з документів, що надані додатково (ч. 4).
Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127).
Відповідно до п. 23 Порядку № 1127 за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття з відповідним обґрунтуванням їх застосування.
Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013. До цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Тобто до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Після 2013 року при проведенні будь-яких операцій з такою нерухомістю потрібно, щоб записи про право власності були спочатку перенесені в Реєстр, який існує в електронному вигляді.
При цьому, державний реєстратор при перенесенні даних в Реєстр має перевірити факт державної реєстрації права власності за наданими документами тим чи іншим органом БТІ.
За приписами п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону №1952-IV державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації.
Частиною 5 ст. 23 Закону №1952-IV передбачено, що у разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог у строк, встановлений у частині третій цієї статті, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Пунктом 8 ч. 1 ст. 24 Закону №1952-IV установлено, що підставою для відмови в державній реєстрації прав, серед іншого, є те, що після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху.
В даному випадку Державний реєстратор відмовив позивачці у проведенні державної реєстрації прав з посиланням на пункт 4 частини першої статті 24 Закону № 1952-VI, якою передбачено, що підставою для відмови в державній реєстрації прав є подання документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. 
Проте, суд зауважує, що відповідач приймаючи рішення про відмову у вчиненні реєстраційних дій не взяв до уваги норми Постанови Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 р. № 209 «Про деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану», норм Цивільного законодавства та норм Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». 
Так, відповідно до статті 128 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції яка діяла на дату укладення договору купівлі продажу - 14.12.1990 року) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. 
Статтею 153 ЦК УРСР передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. 
Статтею 154 ЦК УРСР встановлено, що коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. 
Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. 
В статті 224 ЦК УРСР зазначено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. 
В статті 227 ЦК УРСР зазначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений , якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). 
Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. 
Частиною третьою статті 209 ЦК України (у зазначеній редакції) визначено, що нотаріальне посвідчення правочину могло бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідав загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу, тобто загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. 
Дані норми кореспондується з нормами ЦК Української РСР в редакції чинні станом на 14.12.1990 року. 
Договір купівлі-продажу на підставі якого позивачка набула права власності на квартиру укладено 14.12.1990 року, договір укладений в паперовому вигляді, нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 5594, з наступною реєстрацією в реєстрі речових прав. 
Так, на дату виникнення у позивачки права власності на квартиру (дата укладення договору купівлі-продажу) діяла «Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у року містах і селищах міського типу Української РСР» затверджена наказом Міністерства Комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 (Інструкція втратила чинності на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року) (надалі Інструкція) в пунктам 1 передбачено, що реєстрацію будинків з обслуговуючим їх будівлями і спорудами та домоволодінь у місті і селищах міського типу Української РСР проводиться бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. 
Пунктом 23 Інструкції було передбачено, що на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток N 4). 
Якщо на документі про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа (додаток N 5). 
На виконання зазначеної вимоги Інструкції, на зворотній частині договору купівлі продажу міститься відбиток реєстраційного напису за встановленою формою встановленою в Інструкції, в якій зазначено «Реєстраційний напис на документі про право приватну власність. Вказаний в цьому документів житловий будинок (домоволодіння) літера А-кв.49 зареєстровано Лисичанським міжрайонним бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за ОСОБА_1 і записаний в Реєстрову книгу за реєстровим номером № 79 21.07.1991 року», міститься відбиток печатки та підпис начальника бюро. 
Враховуючи зазначене, а також те, що договір купівлі-продажу, укладений 14.12.1990 року між позивачкою та третіми особами, у письмовій формі, є нотаріально посвідченим та зареєстрованим у державному реєстрі правочинів, цей договір є дійсним, а отже право власності позивача на квартиру АДРЕСА_4 , встановленню не підлягає.
З доданої до позовної заяви копії договору купівлі продажу (оригінал якого знаходиться у позивачки) вбачається, що він нотаріально завірений, речове право на яке зареєстровано Лисичанським міжрайонним БТІ, реєстраційний напис від 21.07.1991 року вчинений БТІ, який у свою чергу, є підтвердженням реєстрації відповідного речового права, які виникли до 01.01.2013 року.
Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ. 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Таким чином, в нашому випадку документ (договір купівлі-продажу), що посвідчує набуття її права та позначка на ньому, яка свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013 року збережений в оригіналі, та був долучений до пакету документів з яким позивачка зверталась до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. 
При цьому, запитувана державним реєстратором інформація не може бути надана у зв`язку із окупацією міста Сіверськодонецьк, разом з тим, позивачем подано всі необхідні документи для проведення реєстрації права власності у реєстрі речових прав. У зв`язку із зазначеним прийняте рішення державним реєстратором нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області Кубай Володимиром Романовичем № 80494046 про відмову в проведенні реєстраційних дій від 22.08.2025 року з причин подання документів які не дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на квартиру, є таким, що порушує матеріальне право позивачки та підлягає скасуванню.
З приводу вимоги про зобов`язання провести реєстраційні дії, суд зазначає наступне.
У відповідності до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Аналіз вказаних положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави стверджувати, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і поданих документів державний реєстратор має виключну компетенцію у питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.
Державна реєстрація прав на нерухоме майно відноситься до компетенції державного реєстратора, який приймає відповідне рішення за умови відповідності заявлених прав, поданої заяви та долучених до неї документів вимогам, встановленим законом.
Разом із тим, суд звертає увагу на те, що законодавець чітко передбачив як підстави, порядок, строки, процедуру проведення реєстраційних дій щодо речових прав на нерухоме майно, так і порядок, строки, відповідну процедуру та підстави для відмови у проведенні таких реєстраційних дій.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
При цьому, на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача, слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 21.08.20225 року за реєстраційним номером 68509013 про здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , з урахуванням висновків суду.
На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову в частині, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами суд.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області Кубай Володимира Романовича (82400, Львівська область, м. Стрий, вул. Шевченка, 71) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської рали Львівської області Кубай Володимира Романовича від 22.08.2025 №80494046 про відмову ОСОБА_1 у проведенні реєстраційних дій.
Зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської рали Львівської області Кубай Володимира Романовича повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.08.20225 року за реєстраційним номером 68509013 про здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської рали Львівської області Кубай Володимира Романовича за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з для складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна