ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

02 лютого 2026 року    
м. Чернівці  
справа № 724/829/25
провадження № 22-ц/822/155/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Кулянди М. І., Лисак І. Н.
за участю секретаря судових засідань Тодоряка Г. Д.
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 
апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2025 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Ахмедов Р. А.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 .
Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 291 047 гривень 40 копійок, що еквівалентно 7 000 доларів США.
Позов обґрунтований тим, що 25 червня 2023 року о 17 годині 53 хвилини на вулиці Центральній, 84-Б, в селі Колінківці, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом марки VOLKSWAGEN GOLF, номерний знак НОМЕР_1 допустив зіткнення з транспортним засобом марки FORD TRANSIT CONNECT, номерний знак НОМЕР_2 , належним на праві власності ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Оскільки винуватцем ДТП був неповнолітній ОСОБА_3 , 2007 року народження, батько останнього ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти за автомобіль, який син пошкодив в ДТП, яка мала місце 25 червня 2023 року, в сумі 7 000 доларів США, про що написав боргову розписку від 25 червня 2023 року. Однак на даний час ОСОБА_2 так і не повернув зазначені кошти позивачу.
ОСОБА_1 заподіяно неповнолітнім ОСОБА_3 , 2007 року народження, та його батьком ОСОБА_2 , майнову та моральну шкоду.
По даному факту, ОСОБА_1 було направлено заяву про кримінальне правопорушення від 06 січня 2025 року. За результати перевірки інформації викладеної у звернені громадянина ОСОБА_1 , оперуповноваженим ЗС № 5 ВКП ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області лейтенантом поліції О. Купчинським було видано довідку від 18 лютого 2025 року відповідно до якої, в ході перевірки було опитано ОСОБА_2 , який повідомив, що 25 червня 2023 року дійсно надав розписку, в якій зобов`язався відшкодувати завданні збитки. Наведене також підтверджується копією відібраних пояснень у ОСОБА_2 від 17 лютого 2025 року.
Отже, ОСОБА_2 заборгував ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 7 000 доларів США, що в еквіваленті до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют відповідно ставки НБУ на дату звернення до суду становить 291 047 гривень 40 копійок.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2025 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Разом з тим, за результатами дослідження боргової розписки від 25 червня 2023 року, яку надав позивач ОСОБА_1 , виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, судом не встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики.
Так, відповідач ОСОБА_2 у розписці зазначив, що зобов`язується повернути гроші за машину у сумі 7000 доларів США, яку його син розбив під час аварії 25 червня 2023 року. Це говорить про те, що відповідач фактично не позичав у позивача грошових коштів, а зобов`язався відшкодувати шкоду завдану його сином внаслідок ДТП.
Більш того, у судовому засіданні сам позивач зазначив, що він не передавав відповідачу ніяких грошових коштів, а ця розписка була написана відповідачем ОСОБА_2 як зобов`язання відшкодувати шкоду за розбитий його автомобіль в результаті ДТП, яка сталася 25 червня 2023, де винуватцем був неповнолітній син відповідача. Позивач сам оцінив суму шкоди у 7 000 доларів США.
Отже, враховуючи, що передумовою для написання зазначеної вище розписки був не факт надання позивачем відповідачу грошових коштів, а намір забезпечити подальше відшкодування шкоди у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, а тому ця розписка не свідчить про факт укладення договору позики та як наслідок наявність між сторонами договірних відносин.
У даному випадку суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди (деліктні правовідносини).
Наявність між сторонами деліктних правовідносин також підтверджується постановою Чернівецького апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 724/2604/23 (провадження № 22-ц/822/773/24).
Правова природа відносин, які склалися між сторонами, випливає не з боргових зобов`язань стосовно отримання позики та обов`язків її повернення, а з відшкодуванням шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, що регулюється статтею 1187 ЦК України. Отже, для реалізації своїх прав на відшкодування шкоди завданої відповідачем в результаті ДТП, позивачу слід звернутися до суду з відповідним позовом.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційні скарзі  ОСОБА_1 просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вказує на те, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність між сторонами боргових зобов`язань, про що власне свідчить власноручно складена відповідачем боргова розписка.
Знаходження у позивача оригіналу боргової розписки є належним доказом невиконання відповідачем своїх зобов`язань та є підставою для задоволення позову.
Зі змісту розписки вбачається зобов`язання відповідача перед позивачем повернути грошові кошти, яке не виконується протягом тривалого часу.
Укладений між сторонами договір позики є дійсним та відповідачем не оспорювався.
З урахуванням наведеного вважає що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 204, 509, 525, 526, 1046, 1047 ЦК України.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу.
Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Посилається на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.
Акцентує увагу на тому, що наявна в матеріалах справи розписка містить виключно формулювання про обов`язок відповідача відшкодувати матеріальні збитки, завдані сином позивачу в результаті ДТП. Із розписки не вбачається, що грошові кошти, зазначені в розписці, були надані відповідачу. 
Розписка від 25 червня 2023 року не свідчить про факт укладення договору позики та, як наслідок, про наявність між сторонами договірних відносин. У зв`язку з викладеним вважає, що правова кваліфікація спірних правовідносин здійснена позивачем помилково.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
25 червня 2025 року ОСОБА_2 складено розписку, відповідно до змісту якої він зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 7 000 доларів США за пошкоджений його неповнолітнім сином автомобіль в ДТП, яка мала місце 25 червня 2023 року (а. с. 10).
Оригінал вказаної розписки наявний у позивача та надавався у суді першої інстанції для огляду.
З копії довідки про результати проведення перевірки інформації, викладеної у зверненні громадянина ОСОБА_1 від 18 лютого 2025 року, наданої оперуповноваженим ЗС № 5 ВКП ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області лейтенантом поліції О. Купчинським у відповідь на адвокатський запит вбачається, що в ході перевірки було опитано ОСОБА_2 , який повідомив, що 25 червня 2023 дійсно надав розписку в якій зобов`язався відшкодувати завданні збитки. Наведене також підтверджується копією відібраних пояснень у ОСОБА_2 від 17 лютого 2025 року (а. с. 18).
З копії рапорту начальника відділення № 4 (м. Новоселиця) СВ ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області капітана поліції В. Тозлована вбачається, що у зв`язку з відсутністю даних які б указували на наявність кримінального правопорушення та неможливістю у зв`язку з цим внесення відповідної інформації до ЄРДР, матеріали зареєстровані до ІТС ІПНП під № 1645 від 09 січня 2025 року направляється для їх розгляду згідно із Законом України «Про звернення громадян». Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли боргові зобов`язання, що підтверджуються розпискою ОСОБА_2 , а тому вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, спори про які вирішуються в судовому порядку (а. с. 22).
У письмових поясненнях від 17 лютого 2025 ОСОБА_2 пояснив, що 25 червня 2023 року надав ОСОБА_1 розписку про зобов`язання повернути грошові кошти. На даний час він не має такої можливості, у зв`язку з тим, що ніде не працює та є особою з інвалідністю (а. с. 23).
З копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 05 серпня 2021 року, встановлено, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи (а. с. 91).
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 724/2604/23 рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 28 червня 2024 року скасовано. У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування майнової та моральної шкоди, відмовлено.
Судами першої та апеляційної інстанції у справі № 724/2604/23 встановлено, що 25 червня 2023 року відбулася ДТП за участю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який керуючи автомобілем марки VOLKSWAGEN GOLF, номерний знак НОМЕР_1 , допустив зіткнення із автомобілем марки FORD TRANSIT CONNECT, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 . В результаті зіткнення вищевказані автомобілі зазнали механічних пошкоджень.
Відповідальність ОСОБА_2 як власника автомобіля марки VOLKSWAGEN GOLF, номерний знак НОМЕР_1 , на момент ДТП не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність між сторонами боргових зобов`язань.
Визначаючись із правовою природою спірних правовідносин, колегія суддів виходить із того, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову потрібно відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Такий підхід є сталим та знайшов відображення, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19, пункт 7.43) від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункти 81, 83, 84), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 95), від 22 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21, пункт 102), від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23, пункт 221).
Принцип jura novit curia («суд знає закони»), зокрема, полягає у тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum dabo tibi ius).
Неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
У зв`язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред`явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог.
Тож для суду під час визначення меж судового розгляду є визначальними фактичні підстави позову, наведені у поданій позивачем позовній заяві. На противагу фактичним підставам позову суд у його процесуальній діяльності не обмежують визначені позивачем правові підстави позову, оскільки саме суд зобов`язаний здійснити правову кваліфікацію обставин справи під час вирішення спору.
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23 (провадження № 12-25гс24).
Здійснюючи правову кваліфікацію правовідносин у цій справі, колегія суддів зазначає таке.
Звертаючись за захистом порушеного права із позовом у цій справі ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_2 вимогу про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 291 047 гривень 40 копійок, що еквівалентно 7 000 доларів США (предмет позову).
Вимогу обґрунтовує тим, що 25 червня 2023 року відбулася ДТП за участю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який керуючи автомобілем марки VOLKSWAGEN GOLF, номерний знак НОМЕР_1 , допустив зіткнення із автомобілем марки FORD TRANSIT CONNECT, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 . В результаті зіткнення вищевказані автомобілі зазнали механічних пошкоджень.
Оскільки винуватцем ДТП був неповнолітній ОСОБА_3 , 2007 року народження, батько останнього ОСОБА_2 25 червня 2023 року склав розписку, у якій зобов`язався повернути кошти за пошкоджений неповнолітнім сином в ДТП автомобіль позивача в сумі 7 000 доларів США. На час звернення із позовом у цій справі відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти не сплатив (фактичні підстави позову).
Як на правову підставу позову ОСОБА_1 посилається на норми статей 204, 509, 525, 526, 1046, 1047 ЦК України.
Виходячи із визначених позивачем правових підстав позову колегія суддів звертає увагу на наступне.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
В постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц зазначено, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17 (провадження № 61-1899св20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Також, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (див. постанову Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 361/8807/18 (провадження № 61-2332св22)).
Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи копії розписки від 25 червня 2023 року, складеної ОСОБА_2 , в ній відсутні посилання на отримання ним в борг грошових коштів від ОСОБА_1 у сумі 7 000 гривень.
Натомість у вказаній розписці ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти за пошкоджений неповнолітнім сином в ДТП, яка мала місце 25 червня 2023 року, автомобіль в сумі 7 000 доларів США.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що правова природа відносин, які склалися між сторонами, випливає не із зобов`язань за договором позики (відсутня істотна умова - отримання позичальником в борг грошових коштів), а з деліктних (позадоговірних) зобов`язань у зв`язку з завданням шкоди майну позивача.
Разом з цим суд першої інстанції, відмовляючи у позові з тих підстав, що для захисту своїх порушених прав (відшкодування шкоди завданої в результаті ДТП), позивачу слід звернутися до суду з відповідним позовом, не врахував, що посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред`явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Правові підставі позову у такому випадку не мають для суду значення, який керуючись принципом jura novit curia («суд знає закони») застосовує для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 липня 2025 року у справі № 910/2389/23 (провадження № 12-14гс25) вказала на те, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав.
У такому разі спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
За наведеного, хоча ОСОБА_1 у позовній заяві й просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики у сумі 7 000 доларів США, проте фактичні підстави позову та мета з якою він пред`явлений фактично вказують на його прагнення отримати відшкодування шкоди, завданої йому за наслідками ДТП, яка мала місце 25 червня 2023 року.
Колегія суддів надаючи правильну правову кваліфікацію правовідносин у цій справі виходить із того, що ОСОБА_1 предявлено до ОСОБА_2 позов про відшкодування шкоди.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 зазначеної статті).
У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Страхування - це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (стаття 1 Закону України «Про страхування» від 18 листопада 2021 року № 1909-IX (далі - Закон № 1909-IX).
Страхова виплата (страхове відшкодування) - грошові кошти, що виплачуються страховиком у разі настання страхового випадку відповідно до умов договору страхування та/або законодавства (стаття 1 Закону № 1909-IX).
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV cтраховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
За змістом підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Відповідно до статті 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
Як встановлено судами відповідальність ОСОБА_2 як власника автомобіля марки VOLKSWAGEN GOLF, номерний знак НОМЕР_1 , не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначено, що:
«Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17).
Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом N 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі N 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі N 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-954цс16).
З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149, 150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі 
№ 760/15471/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».
Отже, колегія суддів акцентує увагу на тому, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
З урахуванням наведеного відшкодування шкоди, спричиненої ОСОБА_1 за наслідками ДТП за обставин цієї справи, повинно нести МТСБУ та саме воно є належним відповідачем за позовною вимогою про відшкодування шкоди в межах ліміту суми страхового відшкодування.
При цьому розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну майну потерпілих відповідно до постанови Правління Національного банку України від 30 травня 2022 року № 109, яка була чинною на момент ДТП, установлено у розмірі 160 000 гривень на одного потерпілого.
Однак як вбачається з матеріалів справи позов ОСОБА_1 пред`явив лише до ОСОБА_2 .
У цій частині, колегія суддів звертає увагу на те, що, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21).
Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).
З огляду на викладене у позові ОСОБА_1 пред`явленому до ОСОБА_2 в межах суми страхового відшкодування слід було відмовити у зв`язку з його пред`явленням до неналежного відповідача.
Водночас як вбачається зі змісту позовних вимог ціна позову у справі складає 291 047 гривень 40 копійок, тобто перевищує суму ліміту страхового відшкодування.
Відповідно до статті 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.
У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини.
Обов`язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди.
На момент ДТП, яка мала місце 25 червня 2023 року, ОСОБА_3 виповнилося чотирнадцять років.
Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 442/1290/23 (провадження № 61-17961св23) дійшов висновку, що батьки відповідають за шкоду, завдану неповнолітньою дитиною, за наявності одночасно двох умов: 1) у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування завданої шкоди; 2) має місце вина батьків. При цьому вина батьків презюмується, а це означає, що тягар доказування власної невинуватості покладено на батьків.
Вина в деліктному праві означає невжиття особою усіх заходів, яких від неї було розумним очікувати для того, щоб запобігти завданню шкоди.
У зазначеному контексті батьки є опосередковано причетними до шкоди, завданої їхньою дитиною. Їх вина полягає не в тому, що вони спільно з дитиною завдали шкоди, а в тому, що вони неналежно наглядали за дитиною чи неналежно її виховували, наслідком чого стало те, що дитина допустила шкідливу поведінку, недбало ставлячись до інтересів оточуючих або й свідомо посягала на них.
Тобто значення має не те, чи є безпосередній деліквент неповнолітнім на момент пред`явлення позову, а те, чи був він неповнолітнім на момент завдання шкоди.
Отже, батьки (усиновлювачі) мають відшкодовувати шкоду, завдану їхньою неповнолітньою дитиною, за наявності одночасно двох умов: 1) станом на момент завдання шкоди дитини була неповнолітньою (незалежно від віку дитини станом на момент пред`явлення позову); б) станом на момент пред`явлення позову і розгляду справи судом у дитини немає майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 залучений до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різним, а висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи (див. постанову Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 306/513/16-ц).
У постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 359/403/20 (провадження № 61-3999св24) Верховний Суд дійшов висновку, що позивач повинен залучити до участі в справі в якості відповідачів усіх осіб, на чиї права та обов`язки впливає оскаржуване ним рішення і чиї права можуть бути порушені. У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи та без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови в задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
З урахуванням наведеного у позові ОСОБА_1 пред`явленому до ОСОБА_2 в частині, що перевищує суму ліміту страхового відшкодування слід було відмовити у зв`язку з його пред`явленням до неналежного складу відповідачів.
Загалом суд першої інстанції хоча й прийшов до правильного висновку по суті спору та відмовив у позові ОСОБА_1 пред`явленому до ОСОБА_2 , проте помилився щодо підстав такої відмови, в зв`язку з чим підлягає зміні мотивувальна частина оскаржуваного рішення.
В свою чергу, аргументи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та зокрема наявності між сторонами зобов`язань за договором позики не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду справи.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови апеляційний суд здійснив правову кваліфікацію обставин справи та погодився із висновками суду першої інстанції про те, що правова природа відносин, які склалися між сторонами, випливає не із зобов`язань за договором позики (відсутня обов`язкова умова - отримання позичальником в борг грошових коштів), а з деліктних (позадоговірних) зобов`язань у зв`язку з завданням шкоди майну позивача.
В зв`язку з цим помилковими є доводи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин статей 1046, 1047 ЦК України.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 13 листопада 2025 року частково ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому слід змінити його мотивувальну частину, виклавши її в редакції цієї постанови.
Щодо розподілу судових витрат
З огляду на висновок Чернівецького апеляційного суду про зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції із залишенням без змін його резолютивної частини, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на КЕВ міста Чернівці.
Аналогічної позиції щодо розподілу судових витрат у випадку зміни мотивувальної частини оскаржених судових рішень із залишенням без змін їх резолютивних частин дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/22721/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 910/11212/18, від 18 лютого 2020 року у справі № 912/2730/18, 25 червня 2020 року у справі № 908/299/18, від 03 листопада 2020 року у справі № 916/3146/17.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2025 року, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повна постанова складена 10 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач     Олександр ОДИНАК

Судді :      Мирослава КУЛЯНДА

Ігор ЛИСАК