ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 947/38628/21
провадження № 61-11094св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М., 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідачі: ОСОБА_5 , Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, Одеська міська рада,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Подорожній Андрій Сергійович, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Васильків О. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 2 липня 2024 року, ухвалену колегією у складі судді: Кострицького В. В., Карташова О. Ю., Лозко Ю. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися з позовом до ОСОБА_5 , Головного управління (далі - ГУ) Держгеокадастру в Одеській області, Одеської міської ради про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки та скасування державної реєстрації земельних ділянок.
В обґрунтування позову вказували, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло 
від 24 листопада 1995 року, однак фактично родина проживає за вказаною 
адресою з 1950 року. Зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 549 кв.м, яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Починаючи з 1950 року, фактичні межі земельної ділянки не змінювались.
ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 7 травня 1992 року набула у власність житловий будинок АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці 345 кв.м. Межі земельної ділянки з моменту набуття цього житлового будинку у власність не змінювались.
ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 23 жовтня 2008 року. 25 травня 
2015 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,078 га. 
Вказували, що земельна ділянки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 розташовані у внутрішній частині кварталу, проїзд до них здійснюється 
з провулку 1-го Китобійного у місті Одесі.
У 2021 році ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 прийняли рішення щодо реалізації їх права на приватизацію земельних ділянок, розпочали збір документів, замовили геодезичну зйомку, однак після проведення кадастрової зйомки ділянок їм стало відомо, що згідно з інформацією, наявною у кадастровій базі, земельні ділянки суміжного землекористувача ОСОБА_5 , розташовані на провулку АДРЕСА_4 , з кадастровими номерами 5110136900:26:012:0062 та 5110136900:26:012:0063 накладаються на земельну ділянку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та на земельну ділянку ОСОБА_4 . 
Крім того, власник суміжного житлового будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_5 приватизував територію спільного проїзду під час оформлення права власності на іншу ділянку з кадастровим 
номером 5110136900:26:012:0047, розташовану на 
АДРЕСА_6. Відділ у місті Одесі Управління Держгеокадастру в Одеській області у 2021 році на запит позивачів надав копії матеріалів землеустрою, з яких позивачам стало відомо, що рішенням Одеської міської ради від 10 липня 2018 року № 3075-V від 10 липня 2008 року ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку площею 0,0609 га, розташовану на АДРЕСА_6 , цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.
Позивачі вказували, що фактично відповідачу передано ділянку спортивного майданчику, спорудженого силами та коштами суміжних землекористувачів, та на ній відсутній житловий будинок, для обслуговування якого ОСОБА_5 відведено земельну ділянку.
На думку позивачів, рішення Одеської міської ради від 10 липня 
2008 року № 3075-V суперечить статтям 12, 116, 120, 121, 187, 189 Земельного кодексу (далі - ЗК) України, оскільки у власність приватній особі передано ділянку, що належить територіальній громаді міста Одеси та яка ніколи не перебувала в користуванні відповідача. 
За таких обставин просили:
- визнати недійсним та скасувати рішення Одеської міської ради від 10 липня 
2008 року № 3075-V про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0609 га, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташованої на 
АДРЕСА_6 ;
- визнати недійсним державний акт серії Р1 № 496327 на право приватної  власності на земельну ділянку площею 0,0609 га з кадастровим номером 5110136900:26:012:0047, розташовану на 
АДРЕСА_6 , скасувати державну реєстрацію права на вказану земельну ділянку, виключити з Державного земельного кадастру (далі - ДЗК) відомості про неї та припинити право власності ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку;
- визнати недійсним виданий ОСОБА_5 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим 
номером 5110136900:26:012:0062, розташовану на 
АДРЕСА_6 , скасувати державну реєстрацію права на вказану земельну ділянку, виключити з ДЗК відомості про неї та припинити право власності ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку;
- визнати недійсним виданий ОСОБА_5 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0064 га з кадастровим номером 5110136900:26:012:0063, розташовану на 
АДРЕСА_6 , скасувати державну реєстрацію права на вказану земельну ділянку, виключити з ДЗК відомості про неї та припинити право власності ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 7 липня 2023 року позов задоволено частково.
Скасовано рішення Одеської міської ради від 10 липня 2008 року № 3075-V про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0609 га, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташованої на 
АДРЕСА_6 .
Визнано недійсним державний акт серії Р1 № 496327 на право приватної 
власності на земельну ділянку площею 0,0609 га з кадастровим 
номером 5110136900:26:012:0047, розташовану на 
АДРЕСА_6 , скасовано державну реєстрацію права на вказану земельну ділянку, виключено з Державного земельного кадастру (далі - ДЗК) відомості про неї та припинено право власності ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку.
Визнано недійсним виданий ОСОБА_5 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим 
номером 5110136900:26:012:0062, розташовану на 
АДРЕСА_6 , скасовано державну реєстрацію права на вказану земельну ділянку, виключено з ДЗК відомості про неї та припинено право власності ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку.
Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що:
- внаслідок прийняття Одеською міською радою рішення від 10 липня 2008 року № 3075-V порушено права позивачів, оскільки ОСОБА_5 приватизував незабудовану земельну ділянку (спортивний майданчик), яка перебувала у фактичному користуванні жителів навколишніх будинків і належала територіальній громаді міста Одеси, та проїзд загального користування;
- зазначене рішення Одеської міської ради прийнято всупереч статей 12, 116, 120, 121, 187, 189 ЗК України та статті 377 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України;
- державний кадастровий реєстратор за відсутності 
правовстановлюючих документів на житловий будинок, розташований 
на АДРЕСА_6 , які б підтверджували наявність капітальної забудови, мав відмовити у державній реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:26:012:0047;
- під час оформлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:26:012:0062 не виконано вимоги частин першої та другої статті 198 ЗК України щодо погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами при проведенні кадастрової зйомки. Передача у власність відповідача земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:26:012:0062 порушує права позивачів на користування проїздом до своїх земельних ділянок.
Постановою Одеського апеляційного суду від 2 липня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Подорожнього А. С., подану в інтересах  ОСОБА_5 , залишено 
без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 липня 
2023 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про існування правових підстав для часткового задоволення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У жовтні 2024 року представник  ОСОБА_5 - адвокат Подорожній А. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 липня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 2 липня 2024 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано помилковістю висновків судів першої та апеляційної інстанцій про порушення прав позивачів оспорюваними рішенням Одеської міської ради та державними актами, що посвідчують право власності  ОСОБА_5 на земельні ділянки з кадастровими номерами 5110136900:26:012:0047 та 5110136900:26:012:0062.
Суди дійшли помилкового висновку про те, що до складу земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:26:012:0047 входить спортивний майданчик, який перебував у фактичному користуванні мешканців навколишніх будинків, оскільки доказів існування такого майданчика та його перебування у користуванні будь-кого матеріали справи не містять. Також помилковим є висновок судів про перебування в межах цієї земельної ділянки проїзду загального користування, оскільки позивачі не надали доказів існування такого проїзду, зокрема, дозвільних або проектних документів щодо його влаштування. Обставини відсутності проїзду на зазначеній земельній ділянці підтверджується листом Комунального підприємства (далі - КП) «Міські дороги» від 15 лютого 2023 року та листом Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради від 14 лютого 2023 року.
Дійшовши висновку про порушення прав позивачів накладенням земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:26:012:0062 площею 0,0009 га на вказаний проїзд, суди не врахували, що в матеріалах справі відсутні докази існування такого проїзду та те, що таке накладення не порушує права позивачів, оскільки вони мають проїзд до своїх земельних ділянок зі сторони провулку АДРЕСА_7 , на якому і розташовані їх житлові будинки.
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки Великої 
Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) про те, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 
1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 
2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Такий висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах 
від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), 
від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), 
від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), 
від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).
Також заявник вказує про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про те, що неотримання погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами може бути підставою для скасування права власності на земельну ділянку, оскільки у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року 
у справі № 818/2225/17 (провадження № К/9901/58201/18) викладено висновок про те, що  стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки не може слугувати підставою для відмови у затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. 
Такий висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), висновками Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18).
 
Позиція інших учасників справи
У грудні 2024 року представник  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Кукало О. М. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про безпідставність її доводів та правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2024 року відкрито касаційне провадження 
у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про:
- неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої 
Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 
(провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), та у постановах Верховного Суду від 23 січня 
2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) і від 27 січня 2021 року у справі № 818/2225/17 (провадження № К/9901/58201/18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- не дослідження судами зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 6 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами фактичні обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками житлового будинкуАДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 листопада 1995 року.
ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 7 травня 1992 року набула у власність житловий будинок АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці 345 кв.м.
ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 23 жовтня 2008 року. 25 травня 
2015 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,078 га. 
ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 5 грудня 2001 року є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1064 га, розташованих на АДРЕСА_6 .
Зі змісту Державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 № 496330 від 29 травня 2002 року суди встановили, що ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегенюком В. М. 5 грудня 2001 року за № 5475, належить земельна ділянка площею 0,0064 га, розташована 
на АДРЕСА_6 , цільовим призначенням якої є ведення особистого підсобного господарства.
Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю 
серії Р1 №496327 від 29 травня 2002 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегенюком В. М. 5 грудня 2001 року за № 5475, належить земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована на провулку АДРЕСА_6 , цільовим призначенням якої є обслуговування житлового будинку і господарських будівель.
10 липня 2008 року Одеська міська рада прийняла рішення № 3075-V «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0609 га, розташованої на АДРЕСА_6 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель». 
Рішення прийнято за результатами розгляду заяви ОСОБА_5 , проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленого 
ТОВ «Геоконсалтінг». В рішенні Одеська міська рада зазначає, що зазначена земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_5 , відноситься до земель житлової та громадської забудови міста.
Зі змісту висновку комісійної судової земельно-технічної експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України
від 10 червня 2022 року № 22-71-73, складеного за заявою позивачів, суди встановили, що:
1. Просторове місце розташування кутів зовнішніх фактичних меж земельної ділянки площею 0,0609 га з кадастровим номером 5110136900:26:012:0047, розташованої на АДРЕСА_6 , що належить 
ОСОБА_5 , відповідає правовстановлюючим документам на земельну ділянку та документам землеустрою. Фактичне землекористування цією земельною ділянкою не відповідає правовстановлюючим документам на земельну ділянку та документам землеустрою, а саме: наявні розбіжності щодо угідь, будівель і споруд, суміжних землекористувачів, інженерних комунікацій, згідно документацій із землеустрою та даних, що містяться в ДЗК. При цьому фактичні дані, отримані на місцевості, не відповідають ні матеріалам документації із землеустрою, ні даним ДЗК. Земельна ділянка частково сформована за рахунок асфальтового проїзду загального користування до інших земельних ділянок;
2. Фактичні межі земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 5110136900:26:012:0062, розташованої на 
АДРЕСА_6 , що належить ОСОБА_5 не відповідають правовстановлюючим документам на земельну ділянку та документам землеустрою, а саме: наявне накладання меж земельної ділянки на суміжні земельні ділянки площею 6,36 кв.м. Також в результаті візуального співставлення контуру меж земельної ділянки за державним актом та відомостей ДЗК встановлені розбіжності у конфігурації земельної ділянки у її правому верхньому куті;
3. З урахуванням того, що документ, який посвідчує право на земельну ділянку площею 0,0064 га з кадастровим номером 5110136900:26:012:0063, розташовану 
на АДРЕСА_6 , на дослідження не надано, встановити відповідність фактичних меж земельної ділянки цієї земельної ділянки неможливо. При цьому за результатами зіставлення наданих топографо-геодезичних даних на цифровому носії щодо затверджених та фактичних меж земельної ділянки можна зробити висновок, що фактичні межі земельної ділянки площею 0,0064 га з кадастровим номером 5110136900:26:012:0063 не відповідають документам землеустрою. Наявне накладання на суміжну земельну ділянку  площею 1,56 кв.м.
4. Єдиний можливий прохід, проїзд до земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на час огляду, а також прохід до земельної ділянки ОСОБА_3 , можливо здійснювати лише зі сторони провулку АДРЕСА_4 через асфальтований проїзд загального користування, який межує із досліджуваними земельними ділянками та входить до частини земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:26:012:0047, яка належить ОСОБА_5 .
5. Перешкоди у здійсненні проїзду, проходу, виконанні протипожежних вимог та доступу пожежних машин до земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також можливості обслуговування лінійних комунікаційних мереж каналізації існують. До земельної ділянки ОСОБА_3 зберігається можливість заїзду до гаражу та проходу до земельної ділянки. Проте є невідповідність вимогам протипожежних правил та доступу пожежних машин до її земельної ділянки, внаслідок невідповідності ширини існуючого проходу вздовж фасадної межі.
6. Наявні порушення та невідповідності мають негативний вплив на можливість використання земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Також зазначені порушення унеможливлюють розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , що підтверджується листами ТОВ «Регіональна землевпорядна компанія» від 30 листопада 2021 року № 264 
та від 30 листопада 2021 року № 265.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені статтею 16 ЦК України і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 8 жовтня 2025 року 
у справі № 368/403/21 (провадження № 61-10613св24).
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частини перша та друга статті 78, частина перша статті 79 ЗК України визначають право власності на землю як право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Згідно зі статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до положень статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений статтею 118 ЗК України.
Проєкт відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Частинами першою-другою статті 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно з частиною першою статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Отже незаконним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення).
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, зокрема: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.
Отже державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 
від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18).
Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).
Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
Згідно з частинами першою, четвертою, сьомою статті 55 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.
Відповідно до статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.
Отже, щоб набути право власності на земельну ділянку, необхідно здійснити комплекс робіт: провести кадастрову зйомку землі з геодезичним встановленням меж земельної ділянки, яка включає, зокрема, і перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки, погодження цих меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.
Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає перевірку того, чи не належить земельна ділянка іншому власнику або правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.
Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.
Частиною першою статті 107 ЗК України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.
Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція), чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено відмови у видачі державного акта на землю за відсутності узгоджених меж.
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.
Згідно з пунктом 2.4 Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив`язкою не менш двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним врахуванням координат поворотних точок меж (державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі обґрунтовували свої вимоги тим, що рішення органу місцевого самоврядування та видані відповідачу державні акти є незаконними і порушують права позивачів, оскільки земельні ділянки відповідача накладаються на спортивний майданчик, що перебував у фактичному користуванні жителів навколишніх будинків і належав територіальній громаді міста Одеси; крім того, ОСОБА_5 передано у власність проїзд загального користування.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав, що обставини накладення земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:26:012:0047 на спортивний майданчик загального користування і на проїзд загального користування, який є єдиним проїздом до земельних ділянок позивачів, а також накладення земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:26:012:0062 на цей же проїзд на 0,0009 га підтверджуються висновками комісійної судової земельно-технічної експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України  від 10 червня 2022 року № 22-71-73.
При цьому суд першої інстанції вважав доведеним порушення прав позивачів оспорюваними рішенням Одеської міської ради та державними актами, що посвідчують право власності  ОСОБА_5 на земельні ділянки з кадастровими номерами 5110136900:26:012:0047 та 5110136900:26:012:0062.
З вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 зазначав, що позивачі не надали суду доказів існування спортивного майданчика та проїзду, які б перебували у користуванні позивачів. Також недоведеними вважав посилання позивачів на те, що єдиним проїздом до земельних ділянок позивачів є проїзд через передані відповідачу у власність земельні ділянки, розташовані 
на АДРЕСА_6 , оскільки земельні ділянки позивачів розташовані на провулку АДРЕСА_7 , з якого можливий проїзд до цих ділянок.
Крім того, позивач зазначав, що земельні ділянки з кадастровими номерами 5110136900:26:012:0062 та 5110136900:26:012:0063 він набув у власність за договором купівлі-продажу, укладеним ним з ОСОБА_6 , та посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегенюком В. М. 
5 грудня 2001 року за № 5475. При цьому ОСОБА_6 набула у власність зазначені земельні ділянки на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 30 листопада 1996 року.
Заперечуючи позов у частині вирішення позовних вимог про скасування рішення Одеської міської ради та державного акта, що посвідчує його право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:26:012:0047, відповідач зазначав про погодження проєкту землеустрою Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради (висновок від 11 грудня 2007 року 
№ 1511пр-к/Д-13319/о), Управлінням охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (висновок від 15 листопада 2007 року № 01-17/7053), Санітарно-епідеміологічною станцією міста Одеси (висновок 
від 19 листопада 2007 року № 3/368-2328) та іншими органами.
На підтвердження обставин щодо відсутності проїзду на належних йому земельних ділянках позивач надав лист КП «Міські дороги» від 15 лютого 2023 року та лист Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради від 14 лютого 2023 року
Одеська міська рада, заперечуючи позов у  частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним і скасування рішення Одеської міської ради та державного акта, що посвідчує право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:26:012:0047, вказувала про недоведення позивачами факту порушення процедури надання земельної ділянки відповідачу та факту порушення їх прав зазначеним рішенням органу місцевого самоврядування і державним актом.
Суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки зазначеним доводами ОСОБА_5 та Одеської міської ради, не перевірили подані цими сторонами докази на підтвердження таких доводів і заперечень та не навели в оскаржуваних судових рішеннях мотивів їх спростування.
Разом з тим, посилаючись на накладення земельної ділянки відповідача з кадастровим номером 5110136900:26:012:0047 на спортивний майданчик, позивачі зазначали, що земельна ділянка, на якій, на їх думку, розташований цей майданчик, перебувала у власності територіальної громади міста Одеси.
У постанові від 15 грудня 2015 року у справі № 800/206/15-ц Верховний Суд України зазначив, що «обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище».
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 серпня 2020 року у справі № 187/687/16-а, у випадку, якщо порушуються права територіальних громад, то будь-який з членів таких громад має право оскаржити відповідну дію чи рішення суб`єкта владних повноважень у суді, оскільки порушення прав місцевого самоврядування неминуче призводить до порушення прав кожного жителя відповідного муніципального утворення.
Разом з тим, першочергово суд перевіряє порушення прав члена територіальної громади відповідною дією чи рішенням суб`єкта владних повноважень, отже з`ясовує питання щодо наявності у такого члена громади права на судовий захист.
Суд першої інстанції не перевірив доводи позивачів про порушення їх прав накладенням земельної ділянки відповідача на земельну ділянку територіальної громади міста Одеси, про що вони зазначили у позовній заяві, та дійшов передчасного висновку про порушення їх прав таким накладенням.
Вважаючи порушеними права позивачів на проїзд до належних їм земельних ділянок, суд першої інстанції послався на висновок комісійної судової земельно-технічної експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України  від 10 червня 2022 року № 22-71-73, в якому, зокрема, зазначено, що єдиним можливим проходом, проїздом, на час огляду, до земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також прохід до земельної ділянки 
ОСОБА_3 , є лише зі сторони провулку АДРЕСА_4 через асфальтований проїзд загального користування, який межує із досліджуваними земельними ділянками та входить до частини земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:26:012:0047, що належить ОСОБА_5 .
Проте посилання на існування дозвільних або проектних документів щодо влаштуваннязазначеного асфальтованого проїзду загального користування висновок експерта не містить.
Не погоджуючись з вказаним висновком, відповідач зазначав, що його складено на замовлення позивачів і без урахування витребуваних судом документів, що викладено в третьому та четвертому абзацах аркушу шостого зазначеного висновку.
Посилаючись на сумніви у правильності висновку експерта, представник 
ОСОБА_5 - адвокат Зудова В. В. звернулася до суду з клопотанням про призначення повторної комісійної судової земельно-технічної експертизи. 
Крім того, відповідач вказував, що експерт не дослідив можливість проїзду на земельні ділянки позивачів з провулку 2-го Китобійного у місті Одесі, на який безпосередньо виходять земельні позивачів.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.
Статтею 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.
Положеннями статті 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо.
Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер.
Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю, чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.
У постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 201/15019/14 (провадження № 61-22773св19) зазначено, що якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Не надавши належної оцінки доводам про те, що висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи та викликає сумніви в його правильності, суд першої інстанції формально підійшов до вирішення клопотання про призначення у справі повторної комісійної судової земельно-технічної експертизи та безпідставно відмовив у його задоволені.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року 
у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які вплинули на правильність вирішення справи та призвели до передчасних висновків про порушення прав позивачів, оскільки суд не забезпечив належної змагальності сторін, безпідставно відмовив у задоволенні повторної комісійної судової земельно-технічної експертизи, без якої, на думку Верховного Суду, неможливо повно встановити обставини справи й ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення у цій справі з огляду на те, що єдиним доказом порушення прав позивачів є висновок експерта, який за доводами позивача суперечить іншим матеріалам справи тавикликає сумнів в його правильності.
За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги про передчасність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про порушення прав позивачів і неврахування судами висновків про необхідність доведення порушеного права та обрання ефективного способу його захисту, викладених 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року 
у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року 
у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 
89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями здійснювати оцінку чи переоцінку доказів.
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої 
статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Під час нового розгляду справи суду належить врахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам позивачів про порушення їх прав оспорюваними рішенням Одеської міської ради та державними актами, що посвідчують право власності ОСОБА_5 на земельні ділянки з кадастровими номерами 5110136900:26:012:0047 та 5110136900:26:012:0062, і запереченням відповідачів щодо таких обставин та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Касаційна скарга не містить доводів про необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним виданого ОСОБА_5 державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0064 га з кадастровим номером 5110136900:26:012:0063, розташовану на 
АДРЕСА_6 , скасування державної реєстрації права на вказану земельну ділянку, виключення з ДЗК відомості про неї та припинення право власності ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку, тому у вказаній частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.
Щодо судових витрат
Так як касаційний суд дійшов висновку про направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Подорожній Андрій Сергійович, задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 липня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 2 липня 2024 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Одеської міської ради про:
- скасування рішення Одеської міської ради від 10 липня 2008 року № 3075-V;
- визнання недійсним державного акта серії Р1 № 496327 на право приватної 
власності на земельну ділянку площею 0,0609 га з кадастровим 
номером 5110136900:26:012:0047, розташовану на 
АДРЕСА_6 , скасування державної реєстрацію права на вказану земельну ділянку, виключення з Державного земельного кадастру відомостей про неї та припинення права власності ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку;
- визнання недійсним виданого ОСОБА_5 державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим 
номером 5110136900:26:012:0062, розташовану на 
АДРЕСА_6 , скасування державної реєстрації права на вказану земельну ділянку, виключення з Державного земельного кадастру відомостей про неї та припинення права власності ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку
скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 липня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 2 липня 2024 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Одеської міської ради про визнання недійсним виданого ОСОБА_5 державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0064 га з кадастровим номером 5110136900:26:012:0063, розташовану на 
АДРЕСА_6 , скасування державної реєстрації права на вказану земельну ділянку, виключення з ДЗК відомостей про неї та припинення прававласності    ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді | І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік