ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року	Львів	Справа № 300/7701/24 пров. № А/857/14299/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.
Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Тимощук О.Л.), ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Івано-Франківськ 19 березня 2025 року у справи № 300/7701/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В :

07.10.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - Управління), в просив:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 19.06.2024 № 091630015344; 
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням того, що позивач має право на зарахування до страхового стажу роботи періодів роботи та навчання з 01.10.1980 по 11.08.1981; з 01.03.1984 по 20.08.1984; з 05.10.1984 по 12.11.1984 та з 20.03.1985 по 28.08.1985.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 19.06.2024 №091630015344; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням того, що ОСОБА_1 має право на зарахування до страхового стажу роботи періодів роботи у колгоспі «Колос» з 01.01.1980 по 30.09.1980, з 12.08.1981 по 31.10.1981 та з 21.08.1984 по 31.08.1985. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що законодавець чітко визначив, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і саме за відсутності такої або відповідних записів у ній, стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, що також визначено Порядком №637. Суд першої інстанції вказав, що Законом №1788-ХІІ та іншими нормативно-правовими актами не передбачено одночасне зарахування до страхового стажу особи періоду роботи та періоду навчання, які перетинаються між собою. На переконання суду першої інстанції, у разі такого збігу до страхового стажу зараховується лише один з цих періодів або період роботи, або період навчання (якщо такий підлягає зарахуванню відповідно до законодавства). Суд першої інстанції зазначив, що позивач у період який перетинається (з 01.03.1984 по 20.08.1984) фактично працював за сумісництвом. Суд першої інстанції зауважив, що положеннями Закону №1788-ХІІ не передбачено зарахування до страхового стажу періоду роботи за основним місцем та за сумісництвом, одночасно. Суд першої інстанції дійшов висновку, що зарахуванню до страхового стажу позивача підлягають також: періоди роботи останнього у колгоспі «Колос» з 01.01.1980 по 30.09.1980, з 12.08.1981 по 31.10.1981 та з 21.08.1984 по 31.08.1985, тобто в тій частині, яка не перетинається з вказаними періодом навчання та періодом роботи у відділенні «Червона зірка», вже зарахованих до страхового стажу позивача. Водночас суд першої інстанції вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком з урахуванням того, що позивач має право на зарахування до страхового стажу роботи періодів роботи у колгоспі «Колос» з 01.01.1980 по 30.09.1980, з 12.08.1981 по 31.10.1981 та з 21.08.1984 по 31.08.1985.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.03.2025 та відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при зверненні із заявою для призначення пенсії позивачем надано довідку про встановлений і вироблений мінімум трудової участі в господарстві від 15.09.2023 № 26/2, в якій зазначено про кількість встановленого мінімуму трудоднів у спірний період роботи та який не відповідає кількості вироблених трудоднів. Скаржник вказує, що страховий стаж позивача становить 29 років 6 місяців 12 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Скаржник зазначає, що належним способом захисту права позивача є зобов`язання Головного управління повторно розглянути заяву щодо призначення пенсії за віком, а не зобов`язання призначити таку пенсію.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 13.12.2023 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
За результатами повторного перегляду електронної пенсійної справи Головним управлінням Пенсійного фонду України в області винесено рішення про відмову у призначенні пенсії від 19.06.2024 про що повідомлено листом Головного управління від 25.06.2024.
Така відмова мотивована недостатнім страховим стажем - 29 років 06 місяців 12 днів.
До страхового стажу ОСОБА_1 не зараховані періоди роботи з 01.01.1980 по 31.10.1981 та з 23.12.1983 по 31.08.1985 в колгоспі «Колос» згідно з довідкою від 15.09.2023 № 26/2, оскільки періоди, вказані у вищезазначеній довідці перетинаються з періодом навчання з 01.10.1980 по 11.08.1981 відповідно до атестату № 1156 від 12.08.1981 та періодами роботи: з 01.03.1984 по 20.08.1984; з 05.10.1984 по 12.11.1984; з 20.03.1985 по 28.08.1985 відповідно до записів трудової книжки від 21.08.1984 НОМЕР_1 . Вказано, що для врахування до страхового стажу періодів роботи, зазначених у довідці від 15.09.2023 № 26/2 необхідно надати уточнюючу довідку з розбивкою помісячно.
Вважаючи, що така позиція Управління не ґрунтується на нормах чинного законодавства, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислуги років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави щодо тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Частиною 1 статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що страховий стаж, який безпосередньо пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зараховується починаючи з 1 січня 2004 року.
До 1 січня 2004 року стаж вимірювався періодом роботи (трудовий стаж). Таким чином до 1 січня 2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджуються записами в трудовій книжці) автоматично зараховується як страховий стаж.
До набрання чинності Закону №1058-IV питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій, регулювалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII), відповідно до статті 56 якого до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Згідно з пунктом 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту «д» частини 3 статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Так, в матеріалах справи міститься копія трудової книжки колгоспника від 02.08.1978, згідно з записами якої позивач у період з 01.01.1980 по 31.10.1981 та з 23.12.1983 по 31.08.1985 працював в колгоспі «Колос».
Відповідно до довідки від 15.09.2023 №26/2, виданої Приватним агропромисловим підприємством «Колос», позивач у період з 01.07.1978 по 31.08.1978, з 01.01.1980 по 31.10.1981 та з 23.12.1983 по 31.08.1985 працював в колгоспі «Колос» (зворотній бік а.с.12).
Також, в матеріалах справи наявна трудова книжка серії НОМЕР_1 від 21.08.1984, згідно з записами якої позивач у період з 01.03.1984 по 20.08.1984 та з 05.10.1984 по 13.11.1984 працював у відділенні «Червона зірка» радгоспу «2-й ім. Петровського цукрокомбінат» Бовтиської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області (а.с.89-95).
Вказане підтверджується також долученою до матеріалів справи архівною довідкою № 1007/02.2-12 від 12.04.2023.
Вимоги до ведення та заповнення трудових книжок працівників у період до 1992 року включно визначала Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 №252; зі змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.1990 №412; далі Інструкція №162).
Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58) та визначено, що з прийняттям цього наказу Інструкція №162 не застосовується.
Положення Інструкції №162 та Інструкції №58 узгоджуються за своєю структурою й змістом, а тому не потребують повторення.
Відповідно до положень пункту 1.1. глави 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 2.4 Інструкції № 58 встановлено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами. Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У пункті 2.6. глави 2 цієї ж Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Усі записи трудової книжки колгоспника від 02.08.1978 та трудової книжки серії НОМЕР_1 від 21.08.1984 зроблені належним чином та не викликають жодних сумнівів щодо їх достовірності. Такі дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи, записи у трудовій книжці позивача не містять недопустимих виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували їх зміст, записи не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватися в їх достовірності.
Доказів, на підтвердження недостовірність таких записів, відповідач суду першої та апеляційної інстанції не надав, в матеріалах справи такі докази відсутні.
Водночас, відповідно до диплому кваліфікованого робітника К24 № 084669 від 01.10.2024, атестату № 1156 від 12.08.1981 та довідки від 20.09.2023 №233, виданої Державним професійно-технічним закладом «Тернопільське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі», позивач у період з 01.10.1980 по 11.08.1981 навчався у Тернопільському середньому профтехучилещі №1 та здобув професію «Верстатник по деревообробці».
Так, період роботи ОСОБА_1 у колгоспі «Колос» з 01.01.1980 по 31.10.1981 перетинається із періодом навчання у Тернопільському середньому профтехучилищі №1 з 01.10.1980 по 11.08.1981, а період роботи у колгоспі «Колос» з 23.12.1983 по 31.08.1985 перетинається з періодом роботи у відділенні «Червона зірка» з 01.03.1984 по 20.08.1984.
Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що у разі такого збігу періодів навчання та роботи, до страхового стажу зараховується лише один з періодів: або період роботи, або період навчання (якщо воно підлягає зарахуванню відповідно до законодавства).
Водночас, у період з 01.03.1984 по 20.08.1984 ОСОБА_1 фактично працював за сумісництвом.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 12.09.2022 у справі № 580/4885/20, положеннями Закону № 1788-ХІІ не передбачено зарахування до страхового чи спеціального стажу періоду роботи за основним місцем та за сумісництвом, одночасно.
Вказана позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 05 червня 2024 року (справа №300/2555/22).
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що до страхового стажу позивача зараховано період навчання з 01.10.1980 по 11.08.1981 та період роботи у відділенні «Червона зірка» з 01.03.1984 по 20.08.1984 і не зараховано періоди роботи у колгоспі «Колос» з 01.01.1980 по 31.10.1981 та з 23.12.1983 по 31.08.1985.
Враховуючи вказане, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що зарахуванню до страхового стажу позивача підлягають: періоди роботи останнього у колгоспі «Колос» з 01.01.1980 по 30.09.1980, з 12.08.1981 по 31.10.1981 та з 21.08.1984 по 31.08.1985, тобто в тій частині, яка не перетинається з вказаними періодом навчання та періодом роботи у відділенні «Червона зірка», вже зарахованих до страхового стажу позивача.
Щодо необхідності для врахування до страхового стажу періодів роботи, зазначених у довідці від 15.09.2023 р. № 26/2 надати нову уточнюючу довідку з розбивкою помісячно, суд апеляційної інстанції зауважує, що реалізація права особи на отримання пенсії здійснюється шляхом подання заяви до компетентного органу із зазначенням інформації та долученням документів, які передбачені вимогами чинного законодавства. В свою чергу, працівник пенсійного органу під час приймання документів від заявника перевіряє повноту поданих заявником документів та відповідність оформлення таких вимогам законодавства та приймає одне із рішень, передбачених пунктом 4.3. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).
Відповідно до частини 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Пунктом 4.2 Порядку № 22-1 встановлено, що при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема: уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку.
Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що відповідач вчинив дії, спрямовані на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності поданих документів на підтвердження стажу позивача, що, на переконання суду апеляційної інстанції, є порушенням вищезазначених норм. Фактично Управління переклало на позивача тягар доказування власного неперевіреного сумніву у достовірності документів, отриманих особою.
Водночас на позивача не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
За наявності у поданих Управлінню трудових книжках позивача достатніх відомостей про періоди роботи останнього, відсутні об`єктивні умови, які б вимагали витребування у позивача уточнюючої довідки з розбивкою помісячно для врахування до страхового стажу періодів роботи, зазначених у довідці від 15.09.2023 р. № 26/2.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача, то суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 9 КАС України).
У разі задоволення позову суд, застосовуючи припису пункту 10 частина 2 статті 245 КАС України, може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, враховуючи позицію Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням того, що позивач має право на зарахування до страхового стажу роботи періодів роботи у колгоспі «Колос» з 01.01.1980 по 30.09.1980, з 12.08.1981 по 31.10.1981 та з 21.08.1984 по 31.08.1985.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави часткового задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на законність рішення суду першої інстанції не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі № 300/7701/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний