ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9377/25 Справа № 243/5847/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Хаустова Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 липня 2025 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – Орган опіки та піклування Черкаської селищної військової адміністрації Краматорського району Донецької області, про позбавлення батьківських прав, – 

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – Орган опіки та піклування Черкаської селищної військової адміністрації Краматорського району Донецької області, про позбавлення батьківських прав.
Позов мотивований тим, що позивач є сином відповідачки ОСОБА_2 , яка проживає разом із співмешканцем ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, від якого народила двох дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Протягом останніх трьох років відповідачі самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх неповнолітніх синів, переклавши свої обов`язки на старшого сина ОСОБА_1 , який фактично з травня 2022 року і по даний час займається вихованням та матеріальним забезпеченням братів, створює дітям належні умови для життя, навчання та всебічного розвитку. Батьки дітей контакти із синами не підтримують, участі у житті, вихованні та матеріальному забезпеченні дітей не приймають, не турбуються про їх духовний та фізичний розвиток, не цікавляться станом здоров`я, навчанням дітей та взагалі не проявляють батьківського піклування , що свідчить про їх свідоме самоусунення від виконання батьківських обов`язків. Даний факт підтверджується Висновком органу опіки Черкаської селищної військової адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів.
Відповідно до характеристик на відповідачів, виданих Органом опіки та піклування Черкаської селищної військової адміністрації також вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у шлюбі не перебувають, офіційно ніде не працюють, за час проживання на території селищної ради характеризуються посередньо, періодично зловживають спиртними напоями, участі у вихованні дітей не приймають.
У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просить суд позбавити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 батьківських прав стосовно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , призначити ОСОБА_1 піклувальником над ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та стягнути з відповідачів аліменти на його користь у розмірі 1/3 частини всіх доходів, але не меньше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

20.10.2025 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява від ОСОБА_2 про розгляд справи без участі. Крім того, зазначила, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

20.10.2025 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява від ОСОБА_3 про розгляд справи без участі. Також відповідач зазначив, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

29.09.2025 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від ОСОБА_1 про долучення доказів, оскільки вказані докази не були подані до суду першої інстанції та, відповідно, ним не досліджувались через те, що отримані позивачем на стадії апеляційного розгляду справи, а саме: копію листа Служби у справах дітей від 15.08.2025 № 01-23/134; витяг з Протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Черкаської селищної ради від 30.06.2025 № 7; копію заяви ОСОБА_4 , від 20.06.2025; копію заяви ОСОБА_3 від 24.06.2025; копію заяви ОСОБА_2 від 24.06.2025; копію листа Олександрівського ліцею від 11.08.2025 № 626 щодо відомостей про вжиті заходи до батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 

16.12.2025 року на до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від ОСОБА_1 про долучення доказів у зв`язку із зміною місця проживання, а саме: копію договору купівлі-продажу будинку від 09.09.2025; копію акту про встановлення факту проживання від 15.12.2025; копію довідки про склад сім`ї від 15.12.2025; копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . 

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України «Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина…» та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Встановлено, що згідно Довідки №161 ,виданої 17 червня 2025 року Гродівською селищною радою Покровського району Донецької області вбачається, що ОСОБА_1 мешкає в с. Новоекономічне Покровського району Донецької області та має склад сім`ї: дружину ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 10 жовтня 2023 року Мирноградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, та братів ОСОБА_5 і ОСОБА_4 .
Згідно Довідки №162, виданої 17 червня 2025 року Гродівською селищною радою Покровського району Донецької області вбачається, що з 16 травня 2022 року в сім`ю ОСОБА_1 були влаштовані малолітні діти: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які залишилися без батьківського піклування.
Згідно наказу Служби у справах дітей Гродівської селищної ради Покровського району Донецької області від 16 травня 2022 року № 12, з 16 травня 2022 року в сім`ю ОСОБА_1 були влаштовані малолітні діти: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які залишилися без батьківського піклування (а.с.83).
З 18 червня 2025 року позивач разом з дружиною та двома братами зареєстрований як ВПО у м. Добропілля Донецької області, що підтверджується довідками: від 18 червня 2025 року №1422-5003711888, від 18 червня 2025 року №1422-5003711866, від 18 червня 2025 року №1422-5003711854 - про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Згідно Наказу Служби у справах дітей Черкаської селищної ради Краматорського району Донецької області від 20 червня 2025 року, було вирішено тимчасово влаштувати дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які залишились без батьківського піклування, в родину ОСОБА_1 (а.с.51).
Згідно Довідки про склад сім`ї, виданої 20 червня 2025 року квартальною ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_1 мешкає за адресою АДРЕСА_1 та має склад сім`ї : ОСОБА_6 1987 року народження – дружина, ОСОБА_5 , 2010 року народження, ОСОБА_4 2008 року народження. Цей факт підтверджений сусідами – ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 мав право звернутися до суду із позовної заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишилися без батьківського піклування та були влаштовані в сім`ю ОСОБА_1 , згідно наказу Служби у справах дітей Гродівської селищної ради Покровського району Донецької області від 16 травня 2022 року № 12 та згідно наказу Служби у справах дітей Черкаської селищної ради Краматорського району Донецької області від 20 червня 2025 року.
Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 13 липня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином відповідачки – ОСОБА_2 .
Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 26 листопада 2010 року Виконавчим органом місцевого самоврядування Олександрівської сільскої ради Слов`янського району Донецької області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином відповідачів – ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 23 грудня 2008 року виконавчим органом місцевого самоврядування Олександрівської сільскої ради Слов`янського району Донецької області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином відповідачів – ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
У ході розгляду справи судом апеляційної інстанції було перевірено, що батьком  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дійсно ОСОБА_3 , оскільки підставою запису відомостей про батька були спільні заяви батьків про визнання батьківства.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року витребувано у Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Донецькій області Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (49006, м. Дніпро, вул. Степана Бандери, 43А ), у Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (84116, м. Слов`янськ, вул. Генерала Батюка, 24Б), у Черкаської селищної ради Слов`янського району Донецької області (84162, Донецька область, Слов`янський район, смт. Черкаське, вул. Ясна, 3), у Черкаської селищної військової адміністрації Краматорського району Донецької області (84162, Донецька область, Краматорський район, с. Черкаське, вул. Миру, 10) належним чином завірений актовий запис про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

21.11.2025 року на виконання ухвали на адресу суду апеляційної інстанції надійшла відповідь від Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з належним чином завіреними актовими записами про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно актового запису №26 від 23 грудня 2008 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підставою запису відомостей про батька є спільна заява батьків про визнання батьківства від 23.12.2008 року.
Згідно актового запису №31 від 26 листопада 2010 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підставою запису відомостей про батька є спільна заява батьків про визнання батьківства від 26.11.2010 року.
Встановлено, що факт родинних стосунків між позивачем та його братами підтверджується свідоцтвами про народження, де в графі «Мати» вказана ОСОБА_2 . 
Відповідно до характеристики Новоекономічної загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Гродівської селищної ради Покровського району Донецької області, ОСОБА_4 навчається з десятого класу та має гарний фізичний і розумовий розвиток, довільну змішану пам`ять. Виховується в родині неповноріднього брата, як дитина, яка залишилася без батьківського піклування. Особи, які опікуються дитиною, приділяють належну увагу вихованню,постійно відвідують школу та беруть активну участь в житті школи та класу.Відповідно до характеристики Новоселівської філії Олександрівського ліцею Черкаської селищної ради Краматорського району Донецької області від 19 червня 2025 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , являється учнем 9 класу, з раннього дитинства виховувався в сім`ї біологічних батьків, однак протягом тривалого часу в сім`ї несприятливі умови для належного виховування та розвитку дитини,зокрема через зловживання алкоголем з боку батьків та нехтування обов`язками щодо забезпечення безпеки та належного догляду, у зв`язку з чим тимчасово(з 16 травня 2022 року) поживає в родині старшого брата,який фактично здійснює догляд забезпечує побутові умови, підтримку в навчанні та розвиток особистості дитини. ОСОБА_5 має задовільний стан здоров`я, відповідальний, дисциплінований. Має задовільні умови проживання.
Відповідно до характеристики Новоселівської філії Олександрівського ліцею Черкаської селищної ради Краматорського району Донецької області від 19 червня 2025 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється випускником, з раннього дитинства виховувався в сім`ї біологічних батьків, однак протягом тривалого часу в сім`ї несприятливі умови для належного виховування та розвитку дитини,зокрема через зловживання алкоголем з боку батьків та нехтування обов`язками щодо забезпечення безпеки та належного догляду, у у зв`язку з чим тимчасово(з 16 травня 2022 року) проживає в родині старшого брата, який фактично здійснює догляд забезпечує побутові умови, підтримку в навчанні та розвиток особистості дитини.
До закінчення ОСОБА_10 9 класу, ОСОБА_1 активно брав участь у виховному процесу та активно співпрацював зі школою. Наразі ОСОБА_4 навчається в Новоекономічній ЗОШ І-ІІІ ступенів Покровського району Донецької області.
Відповідно до Акту обстеження побутових умов проживання дітей, виданого Службою у справах дітей Добропільської міської ради вбачається, що за заявою ОСОБА_1 було проведено обстеження умов проживання під час якого встановлено, що родина мешкає в одноповерховому будинку на 1 поверсі який складається з 4-х кімнат. Умови проживання добрі та відповідають санітарно-гігієнічним вимогам. В будинку чисто, діти одягнуті, нагодовані є все необхідне для їх розвитку, потреби дітей задоволено в повному обсязі.
Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця, ОСОБА_1 працює підприємцем(ФОП) та має регулярний дохід.
Згідно Медичного висновку від 24 червня 2025 року №317, ОСОБА_1 придатний за станом здоров`я виконувати обов`язки піклувальника, на обліку у лікаря нарколога не перебуває.
Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку та витягу з Державного реєстру речових прав, позивач разом із дружиною нещодавно придбали своє власне житло у АДРЕСА_1 .
Відповідно до Довідки-характеристики від 30 червня 2025 року №15-30/1/2, виданою Черкаської селищною радою Краматорського району Донецької області, громадянин ОСОБА_11 (відповідач) у шлюбі не перебуває. Проживає разом із співмешканкою ОСОБА_2 та має спільних дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . З 2022 року діти проживають разом із старшим сином співмешканки, який повністю взяв на себе обов`язки по їхньому вихованню. Офіційно ОСОБА_11 не працює, періодично зловживає алкогольними напоями, у вихованні дітей участь не приймає.
Відповідно до Довідки-характеристики від 30 червня 2025 року №15-30/1/3, виданою Черкаської селищною радою Краматорського району Донецької області, громадянка ОСОБА_2 (відповідачка) у шлюбі не перебуває. Проживає разом із співмешканцем ОСОБА_3 та має спільних дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . З 2022 року діти проживають разом із старшим сином, ОСОБА_1 , який повністю взяв на себе обов`язки по їхньому вихованню. Офіційно ОСОБА_2 не працює, періодично зловживає алкогольними напоями, у вихованні дітей участь не приймає, останні три роки не приділяє їм ніякої уваги, не піклується про їх здоров`я та повністю самоусунулась від виконання батьківських обов`язків.
Згідно з Висновком органу опіку та піклування Черкаської селищної військової адміністрації від 30 червня 2025 року №01-10/221 щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадян: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 по відношенню до неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічними батьками яких вони являються, Черкаська селищна військова адміністрація вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_12 та ОСОБА_3 та призначити піклувальником дітей громадянина ОСОБА_1 , в родині якого вони фактично проживають на даний час.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частинами першою-четвертою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Згідно із пунктом 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
За частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі й на рівне виховання батьками.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Колегія судів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив в частині задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав, оскільки під час розгляду справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , попри обізнаність про наявність справи, предмет позову та судові виклики в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Більш того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали суду заяви, в яких зазначили, що обставини, викладені у позовній заяві, повністю відповідають дійсності, заперечень проти задоволення позовних вимог вони не мають та просить розглянути справу без її участі. Позовні вимоги ОСОБА_1 просили задовольнити. Тобто, відповідачі, усвідомлюючи предмет спору, суть позовних вимог, не тільки виявили байдужість до вирішення питання, яке має важливе значення для їх дітей, а й погодились з фактичним розірванням родинних відносин. 
Встановлено, що 23 липня 2025 року відповідач ОСОБА_2 надала суду першої інстанції заяву, в якій зазначала, що обставини, викладені у позовній заяві, повністю відповідають дійсності, заперечень проти задоволення позовних вимог вона не має та просила розглянути справу без її участі. Позовні вимоги ОСОБА_1 просила задовольнити.
23 липня 2025 року відповідач ОСОБА_3 також надав суду заяву, в якій зазначав, що обставини, викладені у позовній заяві, повністю відповідають дійсності, заперечень проти задоволення позовних вимог він не має та просив розглянути справу без його участі. Позовні вимоги ОСОБА_1 просив задовольнити.
У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
З огляду на викладені норми права, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заяви відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в яких вони по суті відмовляються від батьківських прав на дітей та визнають позов про позбавлення їх батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить вимогам закону та моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
Суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
Встановлено, що звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 посилався на те, що він займається вихованням братів, забезпечує їх усім необхідним, турбується про їх повноцінний розвиток, натомість відповідачі не цікавляться дітьми, не вживають заходів до спілкування з дитиною, повністю усунулися від участі у житті та вихованні дітей.
Правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 батьківських прав позивач зазначав пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
На підставі тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України можна зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
З огляду на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).
Тобто в такому випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке, у свою чергу, не є абсолютним.
Ураховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд, з однієї сторони, має розглянути правомірність втручання в право відповідачів на повагу до сімейного життя, що гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З іншої сторони, обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися.
Разом із тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року «Ilya Lyapinv. russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які могли б завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків.
На перше місце суд ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні.
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18 (провадження № 61-13690св20), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20).
За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з Висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок Виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що Висновок органу опіки та піклування Черкаської селищної військової адміністрації щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьків батьківських прав, батьки – відповідачі по справі не були присутні на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини, не було можливості з`ясувати причини ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків.
Також не надано доказів виклику відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на засідання комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулось 30 червня 2025 року.
Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачів як осіб, які не здійснюють своїх батьківських обов`язків, Органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків.
Нормами як національного (ст. 171 СК України) так і міжнародного законодавства (ст. 12 Конвенції про права дитини) визначено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
З наданого висновку органу опіки та піклування Черкаської селищної військової адміністрації щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вбачається, що на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини 30 червня 2025 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не були присутні та свою думку щодо позбавлення їх батьків батьківських прав не висловили. 
Таким чином, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги висновок Служби у справах дітей та сім`ї органу опіку та піклування Черкаської селищної військової адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки він є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Аналогічної позиції притримується і судова практика. Зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц визначено, що: «Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.». Отже, для того, щоб здійснити забезпечення найкращих інтересів дитини, потрібно, для початку, виявити ці інтереси. Одним з основних способів визначення інтересів дитини (яка досягла віку і такого рівня розвитку, який дозволяє їй сформулювати й висловити власні погляди) є визначення думки самої дитини щодо ситуації, що склалась.
Чинне законодавство України у багатьох нормативно-правових актах, зокрема у Сімейному кодексі України, передбачає необхідність вислухати думку дитини при прийнятті рішень що стосуються її життя (наприклад, ст. 171 СК України визначає, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном).
Колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 мають право сформулювати та висловити власну думку щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адже поглядам дітей приділяється значна увага при вирішення питань про позбавлення прав батьківства.
Крім того, відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків.
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення їх батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження № 61-13923св23).
У ході розгляду справи апелянтом не було доведено ні суду першої, ні апеляційної інстанції, що відповідачі є особами, поведінка чи дії яких можуть свідчити про негативний вплив на дитину, як і не доведено умислу відповідачів щодо невиконання ними батьківських обов`язків.
Зважаючи на вищевикладене, враховуючи що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, а на теперішній час неможливо з`ясувати наявність причин та обставин винної поведінки відповідачів та наявність/відсутність у них бажання змінити своє ставлення до синів, апелянтом не було доведено умисне невиконання відповідачами своїх батьківських обов`язків, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав застосовування до відповідачів такого крайнього заходу впливу, як позбавлення їх батьківських прав.
До такого висновку у Постанові від 14 травня 2020 року у справі № 420/1753/18, провадження № 61-22933св19, прийшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, в якій зазначено що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, що не виконують батьківських обов`язків та допускаються лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно із ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Тож дитина, яка досягла 14 років, має право самостійно звертатися до суду для захисту своїх прав та інтересів, включаючи питання позбавлення батьківських прав. 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час виповнилося 17 років, а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на даний час виповнилося 15 років.
У разі потреби ОСОБА_4 , ОСОБА_5 можуть самостійно звернутися до суду з приводу позбавлення батьківських прав.
Згідно ч. 4 ст. 60 ЦК України, суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. 
Враховуючи, що судом було відмовлено у задоволенні позовної заяви про позбавлення батьківських прав, тому колегія суддів приходить висновку про відсутність правових підстав і для задоволення позовної заяви в частині призначення піклувальника над неповнолітніми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно ч. 4 ст. 60 ЦК України, піклування над неповнолітньою особою відповідно до вимог чинного законодавства України призначається виключно на підставі подання органу опіки та піклування, яке є обов`язковою процесуальною передумовою для вирішення питання про призначення піклувальника.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутнє подання органу опіки та піклування, що свідчить про недотримання встановленої законом процедури. 

Наявний у справі лише висновок органу опіки та піклування не може замінювати подання, оскільки за своєю правовою природою він має виключно рекомендаційний характер та не є юридичною підставою для призначення піклування.

За таких обставин призначення піклування без належного подання органу опіки та піклування не буде відповідати вимогам закону.

Що стосується стягнення аліментів, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Судом встановлено, що діти понад 3 роки постійно мешкають з позивачем, перебувають на його повному утриманні та забезпеченні. 
Відповідачі, у порушення вимог статті 180 СК України протягом останніх 3 років дітей не утримують.  
Звертаючись із позовною заявою позивач, крім іншого, заявляв позовні вимоги про стягнення з відповідачів аліментів на утримання неповнолітніх дітей. 
Проте, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову повністю, у тому числі в частині стягнення аліментів, у рішенні не навів жодних обґрунтувань відмови у задоволенні позову у цій частині. 
Як вже зазначалося, згідно Довідки №162, виданої 17 червня 2025 року Гродівською селищною радою Покровського району Донецької області вбачається , що з 16 травня 2022 року в сім`ю ОСОБА_1 були влаштовані малолітні діти: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які залишилися без батьківського піклування.
Згідно наказу Служби у справах дітей Гродівської селищної ради Покровського району Донецької області від 16 травня 2022 року № 12, з 16 травня 2022 року в сім`ю ОСОБА_1 були влаштовані малолітні діти: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які залишилися без батьківського піклування (а.с.83).
Згідно Наказу Служби у справах дітей Черкаської селищної ради Краматорського району Донецької області від 20 червня 2025 року, було вирішено тимчасово влаштувати дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які залишились без батьківського піклування, в родину ОСОБА_1 (а.с.51).
До суду апеляційної інстанції апелянтом було надано клопотання про долучення доказів, в якому зазначено, що після ухвалення рішення позивач та його неповнолітні брати вимушені були змінити місце мешкання і виїхати у більш безпечний регіон, тому виникла необхідність долучити до матеріалів справи наступні докази: копію договору купівлі-продажу будинку від 09.09.2025; копію акту про встановлення факту проживання від 15.12.2025; копію довідки про склад сім`ї від 15.12.2025; копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . 
Як вбачається із наданої копії акту про встановлення факту проживання від 15.12.2025 та копії довідки про склад сім`ї від 15.12.2025, ОСОБА_1 мешкає за адресою АДРЕСА_2 та має склад сім`ї: ОСОБА_6 1987 року народження – дружина, ОСОБА_5 , 2010 року народження, ОСОБА_4 2008 року народження. 
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що. розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно зі ст.ст. 79, 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
Судом установлено, що неповнолітні ОСОБА_5 , 2010 року народження, та ОСОБА_4 2008 року народження, проживають з 2022 року разом з братом ОСОБА_1 та його дружиною та з цього часу знаходиться на його утриманні та вихованні.
Відповідачами в свою чергу не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження незадовільного стану здоров`я чи скрутного матеріального становища, наявності інших осіб, які перебувають на їх утриманні, інших обставин, що мають істотне значення та які могли б бути врахованими судом при вирішенні даного спору. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). 

На підставі викладеного, оцінюючи надані докази, зважаючи, що відповідачі є працездатними, ними не надано суду доказів наявності обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів, колегія суддів приходить висновку щодо задоволення позовних вимог у частині стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача ОСОБА_2 щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 03 липня 2025 року, і до досягнення дітьми повноліття; та стягнення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача ОСОБА_3 щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 03 липня 2025 року, і до досягнення дітьми повноліття.
Визначення аліментів у такому розмірі не буде порушувати основні соціальні гарантії, закріплені Конституцією України та законами України (зокрема, Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 № 2017-III, Законом України «Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 № 966-XIV), що включають право відповідача на достатній життєвий рівень для себе не нижчий прожиткового мінімуму.
Проте, суд звертає увагу сторін у справі, що відповідно до положень ч.1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду в частині відмови у стягненні аліментів з ухваленням нового про задоволення позовних вимог у цій частині. Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 липня 2025 року в іншій частині – залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 5 закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях у справах про стягнення аліментів. 

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, враховуючи, що ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" в частині позовних вимог про стягнення аліментів, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення підлягають розподілу у відповідності до 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , судовий збір на користь держави у розмірі 1 332, 32 грн з кожного за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 липня 2025 року в частині відмови у стягненні аліментів – скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – Орган опіки та піклування Черкаської селищної військової адміністрації Краматорського району Донецької області про стягнення аліментів – задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача ОСОБА_2 щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 03 липня 2025 року, і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача ОСОБА_3 щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 03 липня 2025 року, і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 липня 2025 року в іншій частині — залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , судовий збір на користь держави у розмірі по 1 332, 32 грн з кожного. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 23 грудня 2025 року.
Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.О. Макаров