ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/38053/21 Головуючий у 1 інстанції: Кафарський В.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Кузьмишиної О.М.
Ключковича В.Ю.
За участю секретаря Данилюк Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04 листопада 2021 року №66-21 відносно ОСОБА_1 .
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зокрема, апелянт вказує, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 вже звертався з аналогічною заявою про надання йому статусу біженця 11.04.2019, у задоволенні якої йому було відмовлено, на підставі ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". З даного приводу апелянт звертає увагу на те, що заява ОСОБА_1 від 11.04.2019 була розглянута по суті, оскільки, ДМС України було прийняте рішення від 13.09.2019 №313-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Натомість, заява ОСОБА_1 від 15.09.2021, хоча і стосувалась того ж питання - визнання його біженцем, взагалі не була прийнята територіальним органом ДМС до розгляду, відповідно, не розглядалась, що слідує з наявного в матеріалах справи наказу Головного управління ДМС України в Харківській області від 15.09.2021 №258. Крім того, апелянт стверджує, що перша заява ОСОБА_1 від 11.04.2019 та друга заява від 15.09.2021 не є ідентичними і наводять різні обставини, що могло бути встановлено при прийнятті та розгляді заяви від 15.09.2021.
24 жовтня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Державної міграційної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує рішення суду першої інстанції.
19 січня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду через систему «Електронний суд» та електронною поштою від представника ОСОБА_1 - Ангеліна Івана Ігоровича надійшли заяви, в яких просить розглянути справу без участі позивача та представника позивача, вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 11.04.2019 звертався до Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка була обґрунтована тим, що на території росії правоохоронні органи його переслідують за політичні переконання та незгоду зі злочинною політикою керівництва Чеченської Республіки, які позивач та члени його родини висловлювали протягом тривалого часу. ОСОБА_1 у заяві стверджував, що залишив територію рф та прибув до України у грудні 2008 року, побоюючись за своє життя.
ДМС України на підставі вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було встановлено, що стосовно нього відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також, є серйозні підстави вважати, що він вчинив злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до особливо тяжких злочинів, у зв`язку із чим, ДМС України 13.09.2019 прийнято рішення №313-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 13.09.2019 №313-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також, зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення, в порядку та на підставах, визначених законодавством.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2020 у справі №640/21500/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2020, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
В подальшому, 15 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця або особою, яка потребує захисту на території України, в якій необхідність надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту він обґрунтовував побоюваннями зазнати переслідування з боку влади країни через політичні переконання та незгоду зі злочинною політикою керівництва Чеченської Республіки; побоюваннями понести відповідальність за порушеною проти нього у рф кримінальною справою; побоюваннями застосування до нього тортур, нелюдського або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, в разі його ув`язнення; побоюваннями переслідування владою країни за релігійні переконання.
Відповідно до наказу Головного управління ДМС України в Харківській області від 15.09.2021 №258, ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, посилаючись на ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Вказаний наказ доведено до відома ОСОБА_1 повідомленням від 15.09.2021 №37.
20 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ангелін І.І. подав скаргу до Державної міграційної служби України, зареєстровану 23.09.2021 за №І-7690-21, в якій останній просив скасувати наказ Головного управління ДМС України в Харківській області від 15.09.2021 №258 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 , а також зобов`язати Головне управління ДМС України в Харківській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення в порядку та на підставах, визначених законодавством.
Рішенням ДМС України від 04.11.2021 №66-21, враховуючи висновок від 04.11.2021 о/с №2021КН/о-87, вирішено відхилити скаргу представника позивача на наказ ГУ ДМС в Харківській області від 15.09.2021 №258 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Повідомленням від 30.11.2021 №59, ДМС України довела до відома ОСОБА_1 , що скарга відхилена на підставі рішення ДМС України від 04.11.2021 №66-21.
Не погоджуючись із рішенням ДМС України про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового Захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI) визначено порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За змістом статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671 -VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також дано поняття «біженець» - особа, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності, або за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) такі побоювання мають бути пов`язані з ознаками расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до пунктів 2 та 4 частини першої статті 6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Частиною 1 статті 7 Закону №3671-VI передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Згідно частини 7 статті 7 №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
В силу вимог частини 6 статті 5 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС №2013/32/ЕU від 26 червня 2013 року «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 520/6823/2020 зазначив наступне: 
«…«повторною заявою» в розумінні Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» №2013/32/ЕU від 26 червня 2013 року та норм національного законодавства у вказаній сфері є подальша заява, подана особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.
Поняття «нові обставини» може застосовуватись лише за умови коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, включаючи процедуру оскарження відповідного рішення».
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби із заявою-анкетою від 15.09.2021, в якій, зокрема, позивач повідомив про небажання повертатись до країни громадянської належності, оскільки, побоюється зазнати переслідування з боку влади країни через політичні переконання та незгоду зі злочинною політикою керівництва Чеченської Республіки, понести відповідальність за порушеною проти нього у рф кримінальною справою, застосування до нього тортур, нелюдського або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, в разі його ув`язнення, а також переслідування владою країни за релігійні переконання (а.с. 45-56).
Наказом Головного управління ДМС України в Харківській області від 15.09.2021 №258, ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, посилаючись на ч. 6 ст. 5 Закону №3671-VI (а.с. 58-62).
В подальшому, оскаржуваним рішенням Державної міграційної служби України від 04 листопада 2021 року №66-21 вирішено відхилити скаргу представника позивача на наказ ГУ ДМС в Харківській області від 15.09.2021 №258 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 70).
Так, підставою прийняття Головним управлінням ДМС України в Харківській області наказу від 15.09.2021 №258 та ДМС України рішення від 04.11.2021 №66-21 стало те, що ОСОБА_1 раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону №3671-VI, якщо зазначені умови не змінилися.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що його заява від 11.04.2019 була прийнята та розглянута по суті, оскільки, ДМС України було прийняте рішення від 13.09.2019 №313-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Апелянт звертає увагу на те, що його заява ВІД 15.09.2021, хоча і стосувалась того ж питання - визнання його біженцем, взагалі не була прийнята територіальним органом ДМС до розгляду, відповідно, не розглядалась.
При цьому, апелянт стверджує, що перша заява ОСОБА_1 від 11.04.2019 та друга заява від 15.09.2021 не є ідентичними і наводять різні обставини, що могло бути встановлено при прийнятті та розгляді заяви від 15.09.2021.
Колегія суддів вважає вищевказані доводи апелянта необґрунтованими, з огляду на наступне.
Так, аналіз заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15 вересня 2021 року, вказує на ідентичність повідомлених ним побоювань повернення до країни громадянської належності із побоюваннями, повідомленими ним під час попереднього звернення за захистом в Україні від 11 квітня 2019 року, а саме:
- побоювання зазнати переслідування з боку влади країни через політичні переконання та незгоду зі злочинною політикою керівництва ЧР;
- побоювання понести відповідальність за порушеною проти нього у рф кримінальною справою;
- побоювання застосування до нього тортур, нелюдського або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, в разі його ув`язнення;
- побоювання переслідування владою країни за релігійні переконання.
Крім того, як вказано в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2020 у справі №640/21500/19 за позовом ОСОБА_1 «…суд приходить до висновку, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом рф, оскільки на даний момент вирішується питання щодо його екстрадицію відповідним органам російської федерації.
Крім того, матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно заявника за національною ознакою».
Також, Шостий апеляційний адміністративний суд в постанові від 21.05.2020 у справі №640/21500/19 встановив, що відповідачем, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, частини Другої ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не було встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у справі №640/21500/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою громадянина ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2020 року.
Отже, викладене в сукупності спростовує доводи апелянта щодо неналежного розгляду його заяви від 15.09.2021.
З огляду на викладене, враховуючи обставини справи, зокрема, щодо відсутності змін після прийняття рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.09.2019 №313-19 та умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що органом міграційної служби правомірно відмовлено громадянину рф ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Як наслідок, обґрунтованим є спірне рішення Державної міграційної служби України про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04 листопада 2021 року №66-21.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 229, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України. 

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р. 

Судді Кузьмишина О.М.

Ключкович В.Ю.

Повне судове рішення складено 21.01.2026 р.