ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/647/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),
суддів: Шальєвої В.А., Чепурнова Д.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року
у адміністративній справі № 280/647/25 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування наказу Голови СБУ від 06.12.2024 року №1661-ос/дск в частині виведення старшого оперуповноваженого в ОВС 5 відділу (з місцем дислокації у м. Сєвєродонецьк) 5 управління ДВКР СБУ ОСОБА_1 в розпорядження начальника ДВКР СБУ та звільнення його з посади старшого оперуповноваженого в ОВС 5 відділу (з місцем дислокації у м. Сєвєродонецьк) 5 управління ДВКР СБУ, а також про поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого в ОВС 5 відділу (з місцем дислокації у м. Сєвєродонецьк) 5 управління ДВКР СБУ.
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем з підстав його незаконності і необґрунтованості, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності викладених у рішенні суду першої інстанції висновків обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити інше рішення про задоволення заявлених у цій справі вимог у повному обсязі.
На обґрунтування заявлених в апеляційній скарзі вимог, позивач посилається на не зазначення відповідачем в оскаржуваному наказі: конкретної підстави, визначеної пп. «б» п. 48 Положення №1262; причини та обґрунтування доцільності виведення його (позивача) у розпорядження; конкретних організаційних заходів, у зв`язку з проведенням яких виникла необхідність у виведенні позивача у розпорядження та звільнення із займаної посади; посилань на зміну організаційно-штатної побудови, передислокацію, перерозподіл
функціональних завдань та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, здійснення планових та позапланових переміщень військовослужбовців по службі у зв`язку з проведенням загальної ротації кадрів; а також не містить посилань на прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень про переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності та необхідності таких рішень; та не містить зазначення ні конкретних напрямків здійснення оперативно-службової діяльності на яких необхідне підвищення їх ефективності, ні обставин, за яких виникла необхідність здійснення переміщення чи про визначення окремого напрямку оперативно-службової діяльності; не вказується про заходи необхідності підвищення ОСД.
Посилаючись на викладену Верховним Судом у постанові від 24.04.2019 року по справі 815/1554/17 позицію щодо обов`язковості зазначення конкретної підстави для звільнення, позивач наголошує, що суд першої інстанції у цій справі не надав належної оцінки зазначеним ним у позові обставинам і як наслідок дійшов до необґрунтованого висновку щодо належного зазначення у оскаржуваному наказі підстави виведення у розпорядження та про те, що наказ не ставить позивача у стан правової невизначеності, оскільки його зміст в повній мірі дозволяє позивачу встановити дійсні підстави звільнення, хоча на його (позивача) переконання зі змісту оскаржуваного наказу взагалі неможливо встановити конкретну правову підставу зазначену у пп. «б» п.48 Положення №1262 для виведення у розпорядження, як і не можливо встановити обґрунтування такої необхідності.
При цьому, позивач описуючи процедуру підготовки, підписанні та надходження рапорту, на який посилається суд першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином подані відповідачем до суду документи, не врахував положення Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, затвердженої постановою КМУ від 19.10.2016 р. №736 щодо роботи з документами, що містять службову інформацію, не співставив дати прийняття наказу та надходження рапорту до УРОС, також як і не звернув увагу на те, що рапорт був підготовлений 04.12.2024 року не начальником 5 управління ДВКР, внаслідок чого суд безпідставно сприйняв рапорт №17/12533 від 04.12.2024 року як належний та допустимий доказ підстав видання оскаржуваного наказу. 
За наведених обставин та того, що жодних службових розслідувань або ж кримінальних проваджень щодо нього (майора ОСОБА_1 ) не було ініційовано, а відповідачем надано до суду інший рапорт (в якому вказано номер 17/12534дск) із зазначенням інших причин звільнення з посади майора ОСОБА_1 та виведення його у розпорядження начальника ДВКР СБУ, що підтверджується також письмовими поясненнями полковника ОСОБА_2 , колишнього безпосереднього керівника майора ОСОБА_3 (пояснення ОСОБА_2 були оформлені протоколом опитування і знаходяться в матеріалах справи), позивач наголошує, що суд першої інстанції проігнорував наявні в матеріалах справи письмові пояснення позивача та його колишнього керівника відділу полковника ОСОБА_2 , не надавши їм належної оцінки.
Окремо, позивач звертає увагу на те, що він згідно розпорядження начальника ДВКР СБУ від 29.08.2024 року №1409дск з серпня 2024 року по 01.12.2024 року був відряджений до до СіЗ ДВКР СБУ при ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » СіЗ ДВКР СБУ при ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та перебував у підпорядкуванні керівника СіЗ ДВКР СБУ при ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та керівника СіЗ ДВКР СБУ при ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » полковника ОСОБА_4 , і відповідно, начальник 5 управління ДВКР СБУ ОСОБА_5 взагалі не мав права подавати стосовно ОСОБА_1 28.11.2024 року рапорт про необхідність його звільнення з посади та виведення у розпорядження начальника ДВКР СБУ, що було відомо як начальнику 5 управління ДВКР СБУ ОСОБА_5 , так і начальнику ДВКР СБУ, але приховано вказані обставини від суду.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач зазначає, що Запорізьким окружним адміністративним судом всебічно і повно з`ясовано всі фактичні обставини, на яких ґрунтувався позов ОСОБА_1 , надано об`єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті і прийнято законні та обґрунтовані рішення з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги позивача щодо ухвалення рішення судом першої інстанції не на його користь внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, є безпідставними та необґрунтованими, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
На спростування доводів апеляційної скарги позивача, аналізуючи зміст положень: ст.13, ст.19, ст.20 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 року № 2229-XII; пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262/2007 (далі - Положення №1262/2007); пунктів 4.3, 4.9, 4.10, Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, яка затверджена наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 №772 (далі – Інструкція №772), відповідач вважає, що в оскаржуваному наказі Голови Служби безпеки України генерал-лейтенанта Малюка В.В. від 06.12.2024 року №1661-ОС/дск містяться вичерпні та конкретизовані підстави зарахування майора ОСОБА_1 у розпорядження начальника ДВКР за підпунктом «б» пункту 48 Положення №1262/2007 (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) з 06.12.2024 року до 05.03.2025 року включно, та звільненням його з посади на підставі рапорту начальника управління від 28.11.2024 року, а твердження позивача про надання на його ознайомлення іншого наказу не відповідає дійсності, оскільки Положенням чітко визначено, що військовослужбовці зараховуються у розпорядження прямих начальників, а не «виводяться у розпорядження». Крім того, Служба безпеки України не надавала будь-якої згоди ОСОБА_1 на виготовлення копії цього наказу Голови СБ України, який має гриф обмеження доступу, і копіювання якого дозволено лише за згодою установи, як це і визначено пунктом 50 Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 року №736. Вказує також на безпідставність твердження апелянта про зазначення у наказі Голови СБ України про «збереження відповідних надбавок» без посилання на відповідний відомчий нормативний акт також є недопустимим, та наголошує на невідомість походження тексту процитованого позивачем у апеляційній скарзі наказу.
На спростування позиції позивача про його «стан правової невизначеності» у зв`язку із зарахуванням його у розпорядження начальника Департаменту військової контррозвідки, відповідач вказує на те, що зміст наказу в повній мірі дозволяв позивачу встановити дійсні підстави звільнення та спрогнозувати подальші свої дії, зокрема, щодо оскарження такого наказу, а також на ете, що з позивачем відповідно до пункту 4.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України від 14.10.2008 року №772 проводилася бесіда, під час якої ОСОБА_1 роз`яснювалися права та обов`язки, пов`язані з перебуванням у розпорядженні, доведені його тимчасові функціональні обов`язки, особливості виплати грошового забезпечення тощо.
Спростовуючи доводи позивача в частині, яка стосується рапорту начальника управління від 28 листопада 2024 року реєстр. №17/12534, описуючи обставини його складення та подання на розгляд Голови СБ України генерал-лейтенантом ОСОБА_6 з відповідною резолюцію «Пашковській/ В розпоряд.» та підписом, а також спираючись на визначені Конституцією України статус і повноваження Голови СБ України, на положення Закону України «Про Службу безпеки України», Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідачем підкреслюється, що саме Головою СБ України генерал-лейтенантом ОСОБА_6 наказом від 06.12.2024 року №1661-ОС/дск було прийнято управлінське рішення щодо переміщення військовослужбовця для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності, та про зарахування майора ОСОБА_1 у розпорядження за підпунктом «б» пункту 48 (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) начальника ДВКР СБ України, на підставі мотивованого рапорту відповідного керівника, з тексту наказу вбачається, що саме цей рапорт що саме рапорт від 28.11.2024 року №17/12534дск був підставою для винесення оскаржуваного наказу, а твердження позивача про те, що реєстраційний індекс « 17» свідчить про підготовку та реєстрацію цього документу начальником ДВКР СБУ або його заступником не відповідають дійсності.
Щодо неправомірності, на думку позивача підготовки ОСОБА_5 рапорту від 28.11.2024 року №17/12534дск, у зв`язку із перебуванням його ( ОСОБА_1 ) у службовому відрядженні, відповідач акцентує увагу апеляційного суду на тому, що подана позивачем копія посвідчення про службове відрядження №120164 свідчить лише про те, що він ( ОСОБА_1 ) був направлений у службове відрядження для виконання службового завдання (доручення) поза місцем проходження служби, але при цьому, ОСОБА_1 підпорядковувався начальнику 5 управління ДВКР СБУ, продовжував виконувати свої функціональні обов`язки, визначені його посадовою інструкцією, а з моменту зарахування у розпорядження начальника ДВКР СБУ – тимчасові функціональні обов`язки на час перебування у розпорядженні, що містяться у матеріалах справи та досліджувалися судом першої інстанції, і відтак, твердження позивача про відсутність правових підстав для підготовки рапорту про зарахування ОСОБА_1 у розпорядження начальника ДВКР саме полковником ОСОБА_5 , є хибним.
Обговоривши доводи апеляційної скарги позивача та поданого відповідачем відзиву на апеляційну скаргу, а також перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність застосування до них норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 по теперішній час проходить службу в органах Служби безпеки України за контрактом, а спір у цій справі ініційовано позивачем у зв`язку з прийнятим Головою СБУ наказом від 06.12.2024 року № 1661-ос/дск, яким на підставі рапорту начальника управління від 28 листопада 2024 року - майора ОСОБА_1 було зараховано у розпорядження начальника ДВКР СБУ за пп.«б» п. 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) з 06 грудня 2024 року до 5 березня 2025 року включно за посадою старшого оперуповноваженого в ОВС (підполковник) зі збереженням раніше встановлених розмірів надбавок, доплати та преміювання згідно з Інструкцією про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, та звільненням його з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах (підполковник) 1 сектору 5 відділу (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк Луганської області) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВК (а.с.50).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд першої інстанції правильно виходив з положень: ч.2 ст.6 та ч.2 ст.19 і ст.43 Конституції України; ч.1, ч.2, ч.3 ст.1, п.4 ст.2 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-ХІІ); ч.1 ст.13, ч.1 ст.20 Закону України «Про Службу безпеки України»; Указу Президента України №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», яким на підставі пропозиції Ради національної безпеки і обороні України та відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України і Закону України «Про правовий режим воєнного стану» було постановлено введення в Україні воєнного стану з 5 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, строк дії якого надалі Указами Президента України неодноразово продовжувався та діє до сьогодні; ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року №389-VIII; а також із спеціальних норм, якими регулюється проходження військової служби, зокрема, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (пункту 48) та затвердженої наказом СБ України від 14.10.2008 року №772 Інструкція про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (абз.1, 2, 9 п.4.9, абз.1, 4 п.4.10 , абз.1 п.4.13), аналізуючи зміст яких суд першої інстанції правильно акцентував увагу у даному спірному випадку на тому, що оскаржуваний ОСОБА_1 наказ від 06.12.2024 року №1661-ОС/дск був винесений уповноваженою особою – Головою Служби безпеки України, і цим наказом на підставі рапорт Начальника 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВКР від 28.11.2024 року №17/12534дск та згідно підпункту «б» пункту 48 Положення (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) з передбачений чинним законодавство підстав та у визначеному порядку позивач був зарахований у розпорядження начальника Департаменту військової контррозвідки з 06.12.2024 року до 05.03.2025 року включно зі збереженням раніше встановлених розмірів надбавок, доплати та преміювання. 
Як встановлено колегією суддів, з урахуванням доводів позивача стосовно незаконності прийнятого Головою Служби безпеки України наказу від 06.12.2024 року №1661-ОС/дск, судом першої інстанції було детально перевірено рапорт від 28.11.2024 року №17/12534дск, яким начальник 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВКР СБ України полковник ОСОБА_5 за погодженням з заступником начальника ДВКР СБ України полковником ОСОБА_7 , заступником Голови СБ України генерал-майором ОСОБА_8 , звертався до Голови СБ України генерал-лейтенанта Малюка В.В. з проханням розглянути питання про зарахування у розпорядження начальника ДВКР СБ України майора ОСОБА_1 , з метою реалізації організаційних заходів, спрямованих на підвищення ефективності оперативно-службової діяльності в умовах воєнного стану, необхідністю прийняття управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямках. 
За результатом обговорення вказаного рапорту від 28.11.2024 року №17/12534дск, суд першої інстанції правильно акцентовано увагу на тому, що саме за змістом вказаного рапорту у подальшому мало розглядатися питання щодо службового використання майора ОСОБА_1 з урахуванням його професійних та особистих якостей, а відтак за висновком суду твердження позивача про не зазначенні у наказі Голови СБ України від 06.12.2024 року №1661-ОС/дск підстави зарахування майора ОСОБА_1 у розпорядження начальника ДВКР СБ України не відповідає дійсності, а твердження позивача про те, що оскаржуваний наказ не містить посилань на попередньо прийнятий наказ або рішення про проведення скорочення штатів або проведення організаційних заходів є хибними, оскільки прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо зарахування військовослужбовців у розпорядження прямих начальників у разі скорочення штаті або проведення організаційних заходів (підпункт «б» пункту 48 Положення) здійснюється саме на підставі мотивованих рапортів відповідних начальників.
При перевірці доводів позивача про надання відповідачем до суду іншого рапорт, що слугував підставою для винесення наказу Голови СБ України від 06.12.2024 року №1661-ОС/дск, а також доводів про те, що після винесення оскаржуваного наказу, також як і до його винесення, він (позивач) продовжував виконувати свої обов`язки, як і до 06.12.2024 року у підпорядкуванні начальника 5 управління ДВКР СБ України, на переконання колегії суддів судом першої інстанції правильно було досліджено як зміст відповіді позивача на відзив, в яких вказується про те, що позивач не ознайомлювався із зазначеним вище рапортом та додаткові пояснення позивача від 02.04.2025, так і засвідчені підписами посадових осіб СБ України та скріплені відбитками печаток копії: рапорту від 28.11.2024 року №17/12534дск; контракту про проходження військової служби у Службі безпеки України від 29.10.2021 року; витягу з наказу Голови СБ України від 06.12.2024 року №1661-ОС/дск; витягу з довідки щодо проведення співбесіди з майором ОСОБА_1 , що перебуває у розпорядженні начальника ДВКР СБ України від 30.12.2024 року №17/к-1683дск, під час якої позивачу було доведено вимоги підпунктів 4.9-4.17 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом СБ України від 14.10.2002 року №772; а також зміст посадових інструкцій майора ОСОБА_1 від 15.04.2024 року та тимчасових функціональних обов`язків на час його перебування у розпорядженні начальника ДВКР СБ України – суд першої інстанції правильно зазначив, що зарахування у розпорядження за підпунктом «б» пункту 48 (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) начальника ДВКР СБ України майора ОСОБА_1 було здійснено наказом Голови Служби безпеки України генерал-лейтенанта ОСОБА_6 від 06.12.2024 року №1661-ОС/дск на підставі рапорту начальника управління від 28.11.2024 року №17/12534дск, а рапорт начальника 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВКР СБ України полковника ОСОБА_5 від 12.03.2025 року №17/5-922нт, на який посилається позивач у своїх додаткових поясненнях від 02.04.2025 року, в матеріалах справи №280/647/25 не міститься та стосується іншого військовослужбовця – ОСОБА_2 . Крім того, рапорт на який посилається позивач не є ідентичним рапорту начальника 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВКР СБ України полковника ОСОБА_5 від 28.11.2024 року №17/12534дск, що розглядається у рамках адміністративної справи №280/647/25.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов цілком законного висновку про те, що під час винесення оскаржуваного наказу СБ України від 06.12.2024 року №1661-ОС/дск відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України, і відповідач у спірному випадку при прийнятті оскаржуваного наказу повністю дотримався встановленої процедури та способу зарахування у розпорядження військовослужбовця, як і форми прийняття рішення – наказу Голови СБУ, що у сукупності свідчить про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , у тому числі і в частині похідних позовних вимог про поновлення його (позивача) на попередній посаді.
Колегія суддів у повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції у цій справі та вважає, що доводами апеляційної скарги позивача ці висновки суду не спростовуються, також як і не доводять протиправність наказу Голови СБУ від 06.12.2024 року №1661-ос/дск в частині виведення старшого оперуповноваженого в ОВС 5 відділу (з місцем дислокації у АДРЕСА_1 ) 5 управління ДВКР СБУ ОСОБА_1 в розпорядження начальника ДВКР СБУ та звільнення його з посади старшого оперуповноваженого в ОВС 5 відділу (з місцем дислокації у м. Сєвєродонецьк) 5 управління ДВКР СБУ, а також про поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого в ОВС 5 відділу (з місцем дислокації у м. Сєвєродонецьк) 5 управління ДВКР СБУ, оскільки саме Голова Служби безпеки України має повноваження на прийняття управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності, зарахування військовослужбовців у розпорядження прямих начальників у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (підпункт «б» пункту 48 Положення) на підставі мотивованих рапортів відповідних начальників. 
Отже, колегія суддів визнає правильними висновки суду першої інстанції про обґрунтованість та зрозумілість оскаржуваного позивачем у цій справі наказу Голови Служби безпеки України генерал-лейтенанта Малюка В.В. від 06.12.2024 року №1661-ОС/дск, прийнятого уповноваженою на те особою саме за результатом розгляду рапорту від 28.11.2024 року №17/12534дск, складеним безпосереднім керівником позивача - начальником 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВКР СБ України полковником ОСОБА_5 та погодженим заступником начальника ДВКР СБ України полковником Зайцем В.М. і заступником Голови СБ України генерал-майором ОСОБА_8 , а доводи позивача в цій частині колегія суддів розцінює лише як власне помилкове розуміння позивачем норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, що не може бути підставою для скасування ні оскаржуваного позивачем наказу ні рішення суду першої інстанції у цій справі.
Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року у адміністративній справі № 280/647/25 – залишити без змін.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова 

суддя В.А. Шальєва 

суддя Д.В. Чепурнов