Справа № 420/7222/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд в складі:
Головуючої судді Бойко О.Я.,
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання оформити та видати паспорт громадянина України, вирішив адміністративний позов задовольнити.
І. Суть спору:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з уточненим позовом до відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила суд:
1. Визнати протиправним та скасувати рішення від 26.04.2022 року про відмову в оформленні та видачі паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_2 , затверджене начальником Овідіопольського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.
2. Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в обміні паспорта громадянина України в зв`язку зі зміною дошлюбного прізвища громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на шлюбне прізвище « ОСОБА_3 » та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с. Джрвеж, Абовянського району, Вірменія, РНОКПП НОМЕР_1 . 
3. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
ІІ. Аргументи сторін
(а) Позиція Позивача
Позивачка звертає увагу, що вона, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася в Республіці Вірменія. В дитинстві (через малолітній вік точний рік назвати не може) разом з батьками прибула до України (приблизно 1990 - 1995 роки). Батько ОСОБА_5 (внаслідок некоректності перекладу українською мовою можуть відрізнятися букви в імені батька) набув громадянства України та отримав паспорт громадянина України (позивачка не може назвати точну дату набуття батьком громадянства України, копії цих документів у неї – відсутні, стосунки з батьком – не підтримує). В 2001 році ОСОБА_2 закінчила Загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням англійської мови № 106 міста Одеса. 01 липня 2005 року ОСОБА_2 отримала паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий Саратським РВ УМВС України в Одеській області. 16 січня 2006 року ОСОБА_2 отримала паспорт громадянина України для виїзду закордон НОМЕР_3 , виданий органом 5100 України. 15 жовтня 2005 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_6 , який рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16.06.2016 року було розірвано. За період шлюбу у ОСОБА_2 народилося троє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьками дітей зазначені – ОСОБА_6 (громадянин України) та ОСОБА_2 (громадянка України). ОСОБА_2 має посвідчення багатодітної матері. 28 січня 2022 року ОСОБА_2 повторно уклала шлюб з ОСОБА_6 . Діти позивачки є громадянами України. Чоловік позивачки ОСОБА_6 перебуває на військовій службі в ЗСУ за мобілізацією. ОСОБА_2 , як громадянка України має у власності земельну ділянку, зареєстрована як приватний підприємець та сплачує податки, також має посвідчення водія. У зв`язку зі зміною прізвища після реєстрації шлюбу позивачка 10.02.2022 року звернулася до відділу ЦНАП Таїровської СР Овідіопольського району Одеської області з питання обміну паспорта громадянина України в зв`язку зі зміною прізвища. Після початку повномасштабного вторгнення позивачка виїхала за межі України. Лише 22.01.2025 року вона отримала особисто лист № 5140/24 від Овідіопольського відділу Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови в оформленні паспорта громадянина України. В зв`язку з відсутністю в цьому листі обґрунтування відмови в оформленні паспорта громадянина України на адресу Овідіопольського відділу Головного управління ДМС в Одеській області було направлено адвокатський запит від 31.01.2025 року. Згідно відповіді на адвокатський запит № 9/5140.1-25/5140/53-25 від 12.02.2025 року вбачається, що паспорт громадянки України на ім`я ОСОБА_2 було анульовано, а заявниці відмовлено в оформленні паспорта громадянки України в зв`язку з тим, що дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану заявником інформацію. Позивачка вважає відмову Головного управління ДМС в Одеській області в особі Овідіопольського відділу Головного управління ДМС в Одеській області в оформленні паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 в зв`язку зі зміною прізвища при реєстрації шлюбу з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_3 » – протиправною, також вважає протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо невидачі паспорта громадянина України, в зв`язку з чим вимушена звернутися до суду.
(б) Позиція Відповідача
31.03.2025 від Головного управління ДМС України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Представник зазначив, що 10.02.2022 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Республіки Вірменія звернулася до Центру надання адміністративних послуг Таїровської сільської ради Овідіопольського району Одеської області з заявою про обмін паспорта громадянина України у формі картки у зв`язку зі зміною інформації, внесеної до паспорта, внаслідок зміни прізвища « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_3 » після укладення шлюбу. Центром надання адміністративних послуг Таїровської сільської ради Овідіопольського району Одеської області 10.02.2022 сформовано заяву-анкету № 7470110 та внесено інформацію до Єдиного державного демографічного реєстру та передано матеріали до Овідіопольського відділу ГУ ДМС в Одеській області. Овідіопольським відділом у відповідності до вимог Порядку № 302 проведено перевірки, за наслідками яких 26.04.2022 прийнято рішення про відмову в оформленні та видачі паспорта громадянина України на підставі п.п. 3 п. 100 Порядку № 302, оскільки дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави, органів місцевого самоврядування або підприємств, установ та організацій, не підтверджують надану заявником інформацію, а саме набуття громадянства України. Позивач в адміністративному позові просить «зобов`язати ГУ ДМС в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України», яка є похідною позовною вимогою від основної. Відповідно до вимог статті 17 та пунктів 1, 2 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України зазначене питання не віднесено до компетенції суду, а відповідно до положень Закону віднесено до виключної компетенції ДМС України. Отже, саме до дискреційних повноважень ГУ ДМС в Одеській області належить вирішення питання щодо оформлення та видачі паспорта громадянина України. Вимога про відшкодування витрат на послуги з надання професійної правової допомоги в орієнтовному розмірі 12 000, 00 грн. є необґрунтованою та безпідставною.
ІІІ Процедура та рух справи
17.03.2025 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
08.04.2025 від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, у зв`язку з тим, що їй стало відомо про наявність рішення відповідача від 26.04.2022 року (в формі окремого документу) лише після отримання відзиву на позовну заяву.
09.04.2025 від позивача надійшло клопотання про витребування у відповідача інформацію щодо отримання паспорта громадянина України особами чоловічої статі 1963 року народження на прізвища " ОСОБА_10 ", " ОСОБА_11 ", " ОСОБА_12 " або " ОСОБА_13 " за період з 1991 року - по 01.07.2005 року (перевірку провести в тому числі по Саратському відділу ГУДМС України в Одеській області).
15.04.2025 від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому позивач просила витребувати від Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області копію заяви Ф-1 (належної якості) та копії всіх документів, які мають зберігатися разом із заявою Ф-1, та які були підставою для видачі паспорта громадянина України НОМЕР_2 , виданого 01.07.2005 року Саратським РВ УМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_2 .
09.07.2025 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів, в якому позивач просила долучити до матеріалів справи копію паспорта громадянина України ОСОБА_5 (батька ОСОБА_2 ) серія НОМЕР_4 , виданого Погребищенським РВ УМВС України у Вінницькій області від 30.12.2000 року.
18.11.2025 ухвалами Одеський окружний адміністративний суд;
- прийняв до провадження уточнений адміністративний позов по справі № 420/7222/25 від 08.04.2025.
- відмовив в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів від 09.04.2025 по справі № 420/7222/25, оскільки на момент розгляду клопотання про витребування доказів, позивач самостійно надала до суду витребувані нею документи, тому відпали підстави для його задоволення.
- задоволено клопотання позивача про витребування доказів; витребувано у Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області копію заяви Ф-1 (належної якості) та копії всіх документів, які мають зберігатися разом із заявою Ф-1, та які були підставою для видачі паспорта громадянина України НОМЕР_2 , виданого 01.07.2005 року Саратським РВ УМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_2 ; зобов`язано витребувані докази по справі надати до суду до 28 листопада 2025 року; зупинено провадження по справі № 420/7222/25 до моменту отримання витребуваних доказів.
30.01.2026 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд поновив провадження у справі.
ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася в Республіці Вірменія. 
В дитинстві разом з батьками прибула до України (приблизно 1990 - 1995 роки). 
Батько ОСОБА_5 набув громадянства України та отримав паспорт громадянина України. 
Першого липня 2005 року ОСОБА_2 отримала паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий Саратським РВ УМВС України в Одеській області. 
16 січня 2006 року ОСОБА_2 отримала паспорт громадянина України для виїзду закордон НОМЕР_3 , виданий органом 5100 України. 
15 жовтня 2005 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_6 , який рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16.06.2016 року було розірвано. 
За період шлюбу у ОСОБА_2 народилося троє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьками дітей зазначені – ОСОБА_6 (громадянин України) та ОСОБА_2 (громадянка України). Діти позивачки також є громадянами України.
ОСОБА_2 має посвідчення багатодітної матері виданого 14.05.2019 року Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради, має у власності земельну ділянку, квартиру та зареєстрована як приватний підприємець та сплачує податки.
28 січня 2022 року ОСОБА_2 повторно уклала шлюб з ОСОБА_6 . 
Чоловік позивачки ОСОБА_6 перебуває на військовій службі в ЗСУ за мобілізацією, що підтверджується довідкою №107 від 13.02.2025 року, виданої Військовою частиною НОМЕР_5 . 
У зв`язку зі зміною прізвища після реєстрації шлюбу позивачка 10.02.2022 року звернулася до відділу ЦНАП Таїровської СР Овідіопольського району Одеської області з питання обміну паспорта громадянина України в зв`язку зі зміною прізвища. 
Після початку повномасштабного вторгнення позивачка виїхала за межі України. 
Лише 22.01.2025 року вона отримала особисто лист № 5140/24 від Овідіопольського відділу Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови в оформленні паспорта громадянина України. 
В зв`язку з відсутністю в цьому листі обґрунтування відмови в оформленні паспорта громадянина України на адресу Овідіопольського відділу Головного управління ДМС в Одеській області було направлено адвокатський запит від 31.01.2025 року. 
Згідно відповіді на адвокатський запит № 9/5140.1-25/5140/53-25 від 12.02.2025 року вбачається, що паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_2 було анульовано, а заявниці відмовлено в оформленні паспорта громадянина України в зв`язку зі зміною прізвища при реєстрації шлюбу в зв`язку з тим, що дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану заявником інформацію. 
Позивач вважає відмову Головного управління ДМС в Одеській області в особі Овідіопольського відділу Головного управління ДМС в Одеській області в оформленні паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 в зв`язку зі зміною прізвища при реєстрації шлюбу з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_3 » – протиправною, також вважає протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо невидачі паспорта громадянина України, в зв`язку з чим вимушена звернутися до суду з цим позовом.
Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
IV. Джерела права та висновки суду
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про громадянство» № 2235-III від 18.01.2001 року (чинний на час отримання паспорта громадянина України) громадянами України є: 
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", а також діти таких осіб, які прибули разом з батьками в Україну, якщо на момент прибуття в Україну вони не досягли повноліття; 
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Відповідно до наказу МВС від 17.08.1994 року № 316, яким затверджено Інструкцію щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України (чинна на час видачі паспорта 01.07.2005 року), а саме пункту 6: «видача громадянам паспортів проводиться на підставі свідоцтва про народження. У випадках відсутності в громадян свідоцтва про народження їм рекомендується звернутися до органів реєстрації актів громадянського стану за місцем реєстрації народження для одержання повторних свідоцтв про народження. Якщо в органах реєстрації актів громадянського стану відсутні актові записи про реєстрацію народження, слід звернутися до органів реєстрації актів громадянського стану за місцем проживання для їх відновлення. У тому разі, якщо громадянин народився за межами України, за видачею повторного свідоцтва про народження він має звернутися з письмовою заявою до Консульського управління Міністерства закордонних справ України. При відсутності в органах реєстрації актів громадського стану актових записів про реєстрацію народження паспорти громадянам віком понад 16 років можуть бути видані на підставі одного з таких документів, що підтверджують час і місце народження: - засвідченої в установленому порядку і скріпленої гербовою печаткою виписки з погосподарської книги сільської, селищної Ради народних депутатів про те, що дана особа народилася і постійно проживає в указаному адміністративному районі; - військового квитка - для військовослужбовців, звільнених з лав Збройних Сил України; - документа, виданого громадянину України у зв`язку з прибуттям в України в порядку угоди з іншими державами чи в порядку репатріації (рееміграції) і переселення; - довідки про прийняття до громадянства України; - довідки, виданої працівниками ВІР, про здачу загальногромадянського закордонного паспорта, паспорта громадянина України для виїзду за кордон - для громадян України, які постійно проживають за кордоном, при поверненні їх в Україну на постійне проживання; - довідки про звільнення - для осіб, звільнених з місць позбавлення волі, якщо вони до засудження не мали паспортів чи останні в них не вилучалися і до особових справ приєднані не були. Якщо громадяни не мають змоги подати перелічені документи, їм слід рекомендувати звернутися до органів реєстрації актів громадянського стану за місцем проживання для поновлення актового запису про реєстрацію народження й одержання свідоцтва про народження».
Аналізуючи норми законодавства, чинного на час отримання позивачкою паспорта громадянина України НОМЕР_2 , виданого 01.07.2005 року Саратським РВ УМВС України в Одеській області, слід зазначити, що єдиним документом-підставою для видачі паспорта громадянина України - було свідоцтво про народження заявника (видане як органами реєстрації актів громадянського стану України, так і іноземними органами реєстрації актів громадянського стану). При цьому такий документ, як «довідка про прийняття до громадянства України» міг бути підставою для видачі паспорта лише в одному випадку – у випадку відсутності в органах реєстрації актів громадянського стану актових записів про реєстрацію народження. 
У заявниці наявне свідоцтво про її народження, видане 16.12.1986 року РАЦС Сільради Джрвежа Абовянського району Вірменії. 
Точний рік прибуття на територію України з Вірменії позивачка не пам`ятає через малолітній вік переїзду з Вірменії до України. 
Однак, їй відомо, що її батько мав громадянство України та паспорт громадянина України на час отримання нею паспорта громадянина України в 2005 році. 
Отже, набуття громадянства України позивачкою та відповідно отримання паспорта НОМЕР_2 , виданого 01.07.2005 року Саратським РВ УМВС України в Одеській області, відбулося у відповідності до чинних на той час норм законодавства. 
Відповідачем не надано жодного документу, який би спростовував правомірність оформлення паспорта громадянина України НОМЕР_2 від 01.07.2005 року на ім`я ОСОБА_2 . 
При цьому факт проживання або непроживання позивачки на території України станом на 1991 рік (яке вона не може підтвердити або спростувати внаслідок відсутності відповідних документів – станом на 1991 рік їй було неповних 5 років; час, який минув – складає більше 30 років) не спростовує наявність у неї інших підстав для набуття громадянства України в період з дня її народження – по дату отримання паспорта громадянина України – 01.07.2005 року.
Відсутність в органах Державної міграційної служби України інформації та/або записів, та/або наданих в 2005 році документів при оформленні паспорта громадянина України позивачкою – не свідчить та не може свідчити про протиправність дій з її боку, адже паспорт громадянина України їй було видано органами Міністерства внутрішніх справ України на підставі пред`явлених нею документів та з 2005 року жодних рішень суб`єктів владних повноважень або ж претензій чи питань щодо неправомірності видачі паспорта – на адресу позивачки не надходило. 
Наявність громадянства України додатково підтверджується й виданим позивачці паспортом громадянина України для виїзду закордон в 2006 році. 
Враховуючи те, що 01.07.2005 року ОСОБА_2 була документована паспортом громадянина України НОМЕР_2 , суд вважає, що належність до громадянства України позивачки було підтверджено.
Крім цього суд зазначає, що позивачка не може нести надмірний тягар за неналежну документацію під час оформлення громадянства України її та/або її батька та навіть помилку суб`єкта владних повноважень у видачі паспорту громадянина України їй вперше. Суб`єкт владних повноважень не може перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки на позивача. З часу видачі паспорта громадянина України минуло майже 20 років.
Щодо неправомірності відмови в обміні паспорту громадянина України, суд зазначає наступне. 
Відповідно до пункту 69 Постанови Кабінету Міністрів України № 302 від 25.03.2015 року «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» «заявник подає для обміну паспорта такі документи: 
1) паспорт, що підлягає обміну; 
2) документи, що підтверджують обставини, у зв`язку з якими паспорт підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 4 і 6 пункту 6 цього Порядку); 
3) посвідчення про взяття на облік бездомних осіб (для бездомних осіб); 
5) документ, що посвідчує особу законного представника/уповноваженої особи, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника/ уповноваженої особи; 
6) документи, що підтверджують сплату адміністративного збору, або оригінал документа про звільнення від його сплати. Оригінал документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертається заявнику, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки “Згідно з оригіналом” та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати; 
7) документи, що підтверджують відомості для внесення додаткової змінної інформації до безконтактного електронного носія та у паспорт (за наявності таких документів): про місце проживання - довідку органу реєстрації встановленого зразка (крім випадків, коли здійснюється обмін паспорта зразка 1994 року); про народження дітей - свідоцтва про народження дітей; про шлюб і розірвання шлюбу - свідоцтво про шлюб, свідоцтво про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, або виданий компетентними органами іноземної держави документ, який згідно з її національним законодавством підтверджує відповідний факт; про зміну імені - свідоцтво про зміну імені, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, або виданий компетентними органами іноземної держави документ, який згідно з її національним законодавством підтверджує відповідний факт; документ, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків з даними про РНОКПП, або повідомлення про відмову від його прийняття, або дані про РНОКПП, внесені до паспорта або свідоцтва про народження. Особа може пред`явити копію документа, що засвідчує реєстрацію особи в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, у тому числі в електронній формі, за умови наявності в територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта технічної можливості провести перевірку відповідності реєстраційних даних особи даним Державного реєстру фізичних осіб - платників податків в електронній формі технічними засобами електронних комунікацій з використанням технічного та криптографічного захисту інформації відповідно до вимог законодавства з питань захисту інформації; 
8) одну фотокартку розміром 10 х 15 сантиметрів для внесення відцифрованого образу обличчя особи шляхом сканування із застосуванням засобів Реєстру - для оформлення паспорта особі, яка не може пересуватися самостійно у зв`язку з тривалим розладом здоров`я, що підтверджується медичним висновком відповідного закладу охорони здоров`я, оформленим в установленому порядку, або особі, яка відбуває покарання в установах виконання покарань або стосовно якої обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, або яка перебуває на тривалому стаціонарному лікуванні в закладах МОЗ закритого типу (в разі потреби); 
9) паспорт громадянина України для виїзду за кордон, у тому числі строк дії якого закінчився (для особи, яка постійно проживає за кордоном, або яка постійно проживала за кордоном та повернулася на постійне проживання в Україну); 
10) заяву про зняття з консульського обліку. У разі обміну паспорта, оформленого територіальним підрозділом ДМС, МВС, який припинив діяльність або тимчасово не здійснює свої повноваження, заявник додатково подає всі наявні документи, у тому числі документи, що містять фотозображення особи, які дають змогу ідентифікувати таку особу. У разі оформлення паспорта особі, яка відбуває покарання в установах виконання покарань або стосовно якої обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, або яка перебуває на тривалому стаціонарному лікуванні в закладах МОЗ закритого типу, документи, зазначені в цьому пункті, подаються уповноваженою особою територіальному підрозділу ДМС разом із супровідним листом відповідної установи, місця попереднього ув`язнення або закладу. 
До документів також долучаються власноручно написана заява особи про необхідність оформлення паспорта, в якій за відсутності документів, зазначених в абзаці сімнадцятому цього пункту, зазначається відповідна інформація, та окремий аркуш з підписом особи (у разі відсутності фізичних вад) для подальшого сканування із застосуванням засобів Реєстру. 
Під час підготовки документів уповноважена особа здійснює перевірку тотожності особи, зображеної на фотокартці, з особою, яка відбуває покарання в установах виконання покарань або стосовно якої обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, або яка перебуває на тривалому стаціонарному лікуванні в закладах МОЗ закритого типу». 
Відповідно до статті 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. 
Отже, заявниця для обміну паспорту громадянина України в зв`язку зі зміною прізвища при реєстрації шлюбу подала всі необхідні документи. На підтвердження громадянства України надала паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий на ім`я ОСОБА_2 , Саратським РВ УМВС України в Одеській області від 01.07.2005 року. 
Цей паспорт представниками відповідача було анульовано (дата анулювання невідома). 
При цьому в листі-відмові зазначено про необхідність надання додаткових документів про належність до громадянства України. Зазначена вимога не ґрунтується на нормах чинного законодавства. 
В зв`язку з цим суд приходить до висновку, що відмова відповідача в обміні паспорту позивачу є протиправною. Зобов`язання здійснити оформлення та видачу паспорта громадянина України позивачці є похідною вимогою. 
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. 
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. 
Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі. 
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. 
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади. 
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. 
Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
В рішенні Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, суд вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. 
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції. 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16.05.2019 у справі № 826/17220/17 та від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18. 
Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», № 40450/04, пункт 64). 
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, пункт 95). 
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (VanOosterwijck v Belgium), № 7654/76 пункти 36-40). 
Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення. 
Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "HasanandChaush v. Bulgaria" №30985/96). 
На підставі наведеного у сукупності, враховуючи, що у спірних правовідносинах відповідач відмовив позивачці в оформленні паспорта громадянина України за відсутності законодавчо визначених підстав, та такою відмовою порушуються основоположні права позивача, обмежується його право на отримання документів, необхідних для вільного пересування та існування в суспільстві, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивачки є зобов`язання відповідача оформити та видати позивачу паспорт громадянина України.
Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Так, статтею 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. 
Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. 
На підставі Закону України від 31 жовтня 1995 року № 398/95-ВР Україна приєдналася до Статуту Ради Європи, підтверджуючи тим самим відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів. 
Відповідно до статті 3 Статуту Ради Європи кожний член Ради Європи обов`язково повинен визнати принципи верховенства права та здійснення прав людини і основних свобод всіма особами, які знаходяться під його юрисдикцією, а також повинен відверто та ефективно співробітничати в досягненні мети Ради, визначеної у главі I. 
Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції). 
Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Так, пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
Приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «C. проти Бельгії» від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). 
Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002) та п. 65 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11). 
Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII). 
Аналізуючи викладені вище норми законодавства, суд вважає, що відповідачем не було наведено, які суспільні інтереси порушуються через обмін позивачу паспорту громадянина України 1994 року зразка на паспорт громадянина України у вигляді id- картки, та в чому суспільна потреба у відмові здійснення такого обміну. Також відмова відповідача не здійснювалася «згідно із законом». Особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. 
Позивач має тісні приватні та сімейні зв`язки в Україні, а саме: в Україні проживає її родина, в Україні народилися її троє дітей, в Україні вона має роботу (професійні зв`язки) та сплачує податки, в Україні вона має у власності земельну ділянку та квартиру, чоловік позивачки проходить службу в ЗСУ. 
Отже, спірні правовідносини охоплюються сферою дії ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відмова відповідача в обміні паспорту громадянина України, серед іншого не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів її сім`ї відмова у обміні паспорту має наслідком повну зміну способу життя позивача, її родини, трьох дітей.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи викладене вище, суд робить висновок, що позовні вимоги належать до задоволення.
VI. Розподіл судових витрат
Позивач сплатив судовий збір у сумі 1938,00 грн., який належить до розподілу на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 139 КАС України.
Питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу може бути розглянуте судом у разі подання позивачем протягом встановленого ч. 7 ст.139 КАС України строку доказів понесення таких витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 77, 161,245, 255, 293, 295 КАС України, суд -
В И Р І Ш И В:
1.Адміністративний позов задовольнити.
2.Визнати протиправним та скасувати рішення від 26.04.2022 року про відмову в оформленні та видачі паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_2 , затверджене начальником Овідіопольського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.
3.Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в обміні паспорта громадянина України в зв`язку зі зміною дошлюбного прізвища громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на шлюбне прізвище « ОСОБА_3 ».
4.Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с. Джрвеж, Абовянського району, Вірменія, РНОКПП НОМЕР_1 .
5.Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1938 (одна тисяча дев`ятсот тридцять вісім) грн. 20 коп.
Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Головне управління ДМС України в Одеській області в особі Овідіопольського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області: м. Одеса, вул. Преображенська, 44, 65014, ЄДРПОУ 37811384.

Суддя Оксана БОЙКО