ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

06 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 536/423/21
провадження № 61-10688св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 

учасники справи:
позивач -   ОСОБА_2 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Акціонерне товариство «Сенс Банк», 
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Кротенко Ігор Костянтинович, на постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2025 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т .Ц., Яворського М. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі- ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), Акціонерного товариства«Альфа-Банк» (далі- АТ «Альфа-Банк»), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 26 вересня 2023 року, просив визнати недійсним договір факторингу № 2016-3АБ/ДГ, укладений 26 вересня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», в частині переуступки права вимоги за кредитним договором № 490054631, укладеним 27 грудня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 , у зв`язку з повним припиненням його дії 30 вересня 2010 року та відсутністю заборгованості у позивача.
При цьому позивач посилався на те, що згідно довідки № 279-09.10, виданої ПАТ «Альфа-Банк» 30 вересня 2010 року, у нього відсутня заборгованість за кредитним договором № 490054631, укладеним 27 грудня 2007 року.
Вказане на його думку підтверджує нікчемність спірного договору факторингу в частині передачі права неіснуючої вимоги за кредитним договором.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року позов   ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним договір факторингу № 2016-ЗАБ/ДГ, укладений 26 вересня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», в частині переуступки права вимоги за кредитним договором № 490054631, укладеним 27 грудня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  відповідачамине надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт існування у позивача заборгованості за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року, що відповідно підтверджувало б правову підставу для укладення договору факторингу № 2016-ЗАБ/ДГ від 26 вересня 2016 року в частині відступлення права вимоги до позивача за цим кредитним договором.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року заяву Акціонерного товариства«Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), як правонаступника АТ «Альфа-Банк», про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року, залишено без задоволення.
Не погоджуючись з заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21 листопада 2023 року, АТ «Сенс Банк» оскаржило його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 16 липня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» задоволено.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволені позову ОСОБА_2 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», АТ «Альфа-Банк» про визнання договору факторингу недійсним відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована, зокрема тим, що доводи позивача, що ПАТ «Альфа-Банк» передало ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» право вимоги, яка припинилася, не є підставою для визнання недійсним відповідного договору, за яким була передана така вимога. Фактично  ОСОБА_2  оспорював дійсність зазначеного договору в частині розміру переданої новому кредитору вимоги (розміру заборгованості за кредитним договором). Проте, вказані обставини не впливають на дійсність договору факторингу, а відсутність заборгованості за кредитним договором необхідно доводити у справі за позовом нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання недійсним договору факторингу.
Отже, позивачем не доведено, що оспорюваний ним правочин укладений із порушенням його прав.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
18 серпня 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2025 року, сформовану його представником - адвокатом Кротенком І. К. в системі «Електронний суд», в якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силізаочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова ухвалена судом апеляційної інстанціїз порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2025 рокувідкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

17 вересня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції
Судом встановлено, що 27 грудня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» (в подальшому реорганізоване в ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 490054631, відповідно до умов якого ЗАТ «Альфа-Банк» надало  ОСОБА_2 кредит в сумі 18 182,18 дол. США для придбання транспортного засобу - автомобіля марки «Ford», модель «Focus», 2007 року випуску, сірого кольору, номер шасі, кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року передбачено, що у якості забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за цим кредитним договором, ЗАТ «Альфа-Банк» приймає вищезазначений транспортний засіб в заставу. Вартість предмета застави складає 100 000,00 грн.
За умовами кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит до 27 грудня 2013 року та сплачувати 13 % річних за користування кредитними коштами щомісячно, рівними частинами відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до договору та невід`ємною його частиною. 
Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № F0722/276 від 26 грудня 2007 року ОСОБА_2 придбав у ТОВ «Автомир-Кіровоград» автомобіль марки «Ford», модель «Focus», 2007 року випуску, сірого кольору, номер шасі, кузова НОМЕР_1 .
На підставі укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк» договору доручення № 490054631 від 27 вересня 2010 року та акту приймання-передачі до цього договору від 27 вересня 2010 року, ОСОБА_2 передав ПАТ «Альфа-Банк» належний йому транспортний засіб - автомобіль марки «Ford», модель «Focus», 2007 року випуску, сірого кольору, номер шасі, кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Згідно довідки № 279-09.10, виданої ПАТ «Альфа-Банк» 30 вересня 2010 року, заборгованість перед ПАТ «Альфа-Банк» по кредитному договору № 490054631 від 27 грудня 2007 року повністю погашена й відсутня у зв`язку з поверненням предмета застави, на підставі договору доручення № 490054631 від 27 вересня 2010 року та акту приймання-передачі до цього договору від 27 вересня 2010 року.
Відповідно до додаткової угоди від 30 вересня 2010 року до кредитного договору № 490054631 від 27 грудня 2007 року, у зв`язку з повним виконанням кредитних зобов`язань, сторони погодили внести зміни до пункту 2.3. кредитного договору № 490054631 від 27 грудня 2007 року й викласти його в наступній редакції: «Дата повернення остаточного кредиту - 30 вересня 2010 року».
26 вересня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» був укладений договір факторингу № 2016-ЗАБ/ДГ, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в додатку 1-1 до цього договору, у тому числі і за договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року, боржником у якому є ОСОБА_2 . 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).
При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
У справі, яка переглядається, позивач оспорює договір факторингу № 2016-3АБ/ДГ, укладений 26 вересня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», в частині переуступки права вимоги за кредитним договором № 490054631, укладеним 27 грудня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 , оскільки на думку позивача, попередній кредитор передав новому кредитору право недійсної вимоги (неіснуючого боргу), оскільки кредитну заборгованість він сплатив у повному обсязі.
Таким чином, позивач фактично оспорює дійсність цієї угоди лише в частині розміру переданої новому кредитору вимоги (розміру заборгованості за кредитним договором). Проте вказані обставини є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.
Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року справа № 761/33403/17, від 19 жовтня 2022 року у справі № 202/6230/20, від 23 грудня 2025 року у справі № 756/4253/23.
Установивши, що ОСОБА_2 не довів, що оспорюваний ним правочин укладений із порушенням вимог закону та його прав, а також не довів наявність обставин, які відповідно до положень статей 203 та 215 ЦК України є підставами для визнання його недійсними, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи позивача про відсутність у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відповідної ліцензії (дозволу) на надання фінансових послуг (факторингу), як безпідставні.
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Верховний Суд встановив, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана йогопредставником - адвокатом Кротенком Ігорем Костянтиновичем, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов