ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року
м. Київ
справа № 372/3267/23
провадження № 51-870км25
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 4 грудня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2024 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 249 КК до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що становить 17 000 грн). 
На підставі статей 961, 962 вказаного Кодексу застосовано спеціальну конфіскацію - вилучено у власність держави риболовецьку сітку з конструкцією до неї.
Задоволено цивільний позов Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави й стягнуто з ОСОБА_6 на користь Обухівської міської ради Київської області 61 659 грн у рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного вилову водних живих ресурсів.
Вирішено питання щодо речових доказів, заходів забезпечення та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку, незаконного зайняття рибним промислом.
Як установив суд, 6 травня 2023 року близько 7:00 на водоймі річки Красна в с. Германівці Обухівського району Київської області ОСОБА_6 , не маючи виданого компетентним органом дозволу на зайняття рибним добувним промислом, усупереч ст. 27 Закону України від 13 грудня 2001 року № 2894-ІІІ «Про тваринний світ», п. 14 ст. 11 постанови Кабінету Міністрів України від 18 липня 1998 року № 1126 «Про затвердження Порядку здійснення любительського і спортивного рибальства», пунктам 1-4 розд. IV Правил любительського і спортивного рибальства, затверджених Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 19 вересня 2022 року № 700, наказу Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у м. Києві та Київській області від 22 березня 2023 року № НОД-116/6 «Про заходи із забезпечення охорони водних біоресурсів у період нересту» за допомогою забороненого знаряддя - сітки незаконно в період нересту виловив 37 карасів сріблястих та 1 окуня, чим заподіяв істотну шкоду на суму 61 659 грн. Рибу засуджений поклав у відро, і тоді ж її та знаряддя лову вилучили працівники поліції. 
Київський апеляційний суд ухвалою від 4 грудня 2024 року змінив вирок, застосувавши ст. 69 КК, пом`якшив засудженому покарання у виді штрафу до тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що становить 510 грн). У решті вирок залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) змінити судові рішення в частині розв`язання цивільного позову й відмовити в його задоволенні. На думку скаржника, стягуючи кошти на користь Обухівської міської ради Київської області, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що відповідно до чинного законодавства право на відшкодування завданих збитків має орган Державного агентства рибного господарства України. Заперечуючи законність позовних вимог прокурора, захисник посилається на сумнівність належності виловленої риби до цінних порід, а також на підтверджений свідками обвинувачення факт повернення ОСОБА_6 улову до природного середовища. Уважає, що формально здійснено апеляційний перегляд і необґрунтовано відхилено аргументи сторони захисту. 
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції (далі - Суд) засуджений і захисник підтримали подану скаргу; прокурор уважав її безпідставною.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК Суд переглядає судові рішення вмежах касаційної скарги. 
Доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 249 КК та справедливість призначеного покарання в поданій скарзі не оспорюються, тому не перевіряються.
За змістом скарги, у ній ставиться під сумнів достовірність окремих доказів, що не належить до предмета ревізії за касаційною процедурою в силу ст. 433 КПК.
Разом із тим доводи скаржника про недодержання вимог законодавства під час вирішення цивільного позову є слушними.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
За змістом статей 128, 129 вказаного Кодексу цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову. 
Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, під час розгляду справ про кримінальні правопорушення проти довкілля необхідно додержувати вимог природоохоронного законодавства щодо вилучення у правопорушника незаконно добутої продукції (звірів, птахів, риби, деревини, хутра тощо). Якщо таку реалізовано до розгляду справи, суд враховує вартість реалізованого при вирішенні цивільного позову. Якщо ж незаконно добута продукція не була вилучена, а використана чи реалізована самим правопорушником або стала непридатною, суд вирішує питання про стягнення її вартості (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 10 грудня 2004 року № 17). 
Наведених положень у справі ОСОБА_6 повною мірою не враховано.
У статті 63 Закону України «Про тваринний світ», яка регламентує відповідальність за порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу, акцентується на тому, що в разі вилучення незаконно добутих живих тварин повинні бути вжиті заходи щодо їх збереження, і за можливості - повернення у природне середовище.
Як убачається з матеріалів справи, незаконно виловлену засудженим рибу в нього одразу було вилучено з документальним оформленням, визнано речовим доказом і згідно з розпискою ОСОБА_6 від 6 травня 2023 року передано йому на відповідальне зберігання головним державним інспектором Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у м. Києві та Київській області ОСОБА_8 (а. с. 110).
Відповідно до показань ОСОБА_6 у ході судового розгляду, після документування незаконного зайняття рибним промислом він випустив рибу до водойми, чого не заперечувала сторона обвинувачення. За змістом відеозапису перебігу засідання від 27 березня 2024 року на стадії дебатів прокурор підтвердив такий факт й у зв`язку з цим уважав, що до вказаних речових доказів не може бути застосована спеціальна конфіскація. 
Задовольняючи цивільний позов прокурора і стягуючи з ОСОБА_6 вартість вилучених у нього водних біоресурсів, місцевий суд не дав правової оцінки окресленим обставинам. Отже, прийняте рішення не можна визнати обґрунтованим. 
Крім того, попри те, що в поданій апеляційній скарзі сторона захисту оспорювала правомірність задоволення позову прокурора й наголошувала на тому, що факт повернення риби в природне середовище юридично вагомий, суд апеляційної інстанції замість умотивованої відповіді на цей аргумент коротко виснував, що таке не має значення.
Також в ухвалі апеляційний суд не відобразив і не розглянув викладених в апеляційній скарзі доводів щодо неналежної особи, на користь якої було стягнуто кошти, недоведеності підстав і розміру позову. 
Таким чином, згаданий суд не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання і в частині, яка стосується розв`язання цивільного позову, постановив ухвалу всупереч приписам ст. 419 КПК.
Оскільки в зазначеній частині вирок й ухвала не відповідають ст. 370 вказаного Кодексу, їх не можна залишити в силі, ці рішення підлягають на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК частковому скасуванню із призначенням нового розгляду в порядку цивільного судочинства.
Тому касаційну скаргу захисника слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 4 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3