Справа № 536/2953/25
Провадження № 2-а/536/6/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2026 року м. Кременчук
Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:
головуючого судді Реки А.С.,
за участі секретаря судового засідання Черненко А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, старшого лейтенанта поліції Бондаря Вячеслава Володимировича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

Встановив:
Представник позивача – адвокат Маслов Є.В. звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, старшого лейтенанта поліції Бондаря Вячеслава Володимировича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, у якому просить суд визнати постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №6185286 від 19.11.2025 року протиправною та скасувати її; стягнути з Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 3785 гривень.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 19.11.2025 інспектором відділення поліції №2 (с. Слобожанське) Дніпровського районного управління поліції №2 ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Бондарь Вячеславом Володимировичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №6185286 за ч.1 ст.132-1 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу 510 грн. Відповідно до постанови: 19.11.2025 о 16 год. 40 хв., ОСОБА_1 в с-ще Обухівка, дорога Н-31 26 км., порушив правила перевезення небезпечних вантажів автомобільним транспортом, а саме на цистерні маються залишки небезпечного вантажу, знаки небезпеки перевернуті не дають можливості їх ідентифікувати, чим порушив п.22.5. ПДР – порушення правил перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів. По суті інкримінованого правопорушення вказано, що 19.11.2025 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом DAF FT XF105 р.н. НОМЕР_1 , з напівпричепом цистерною НОМЕР_2 на трасі H-31 26 км, та був зупинений працівниками поліції. Після зупинки транспортного засобу до позивача підійшов поліцейський, який не назвав причину зупинки, та повідомим, що позивач повинен чекати на іншого поліцейського. Після того як підійшов інший поліцейський, він також не назвав причину зупинки, почав вимагати документи, та після перевірки документів обійшов машину. З правої сторони автомобіля, в темний час доби поліцейський нібито побачив пляму від паливно-мастильних матеріалі. Але позивач повідомив, що бочка не може містити жодних слідів паливно-мастильних матеріалів оскільки після вивантаження перевіряв, жодних слідів не було, на що поліцейський не звернув уваги, а також жодних доказів правопорушення позивачу не надав, в результаті чого було складено оскаржувану постанову. Також наголосив, що в постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №6185286 в п.7 До постанови додаються: (будь які відомості відсутні), тому вважає, що у разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення. Також вказує, що позивачу не інкримінується перевищення габаритів транспортного засобу, або перевищення маси транспортного засобу, а що стосується перевернутого знаку небезпека відповідачем також не надано жодного доказу даного правопорушення, а також дані знаки небезпеки дублюються з різних сторін напівпричепу бочки, тобто перевернутий знак все рівно несе повну інформаційність.
Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12 грудня 2025 року позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 грудня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.
На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача – Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі у зв`язку з його необґрунтованістю, та вказує, що 19.11.2025 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 132-1 КУпАП, інспектор ВП № 2 Дніпровського РУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області старший лейтенант поліції Бондарь В.В. виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6185286. Як вбачається зі змісту постанови про адміністративне стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 19.11.2025 серії ЕНА № 6185286, інспектором ВП № 2 Дніпровського РУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області старший лейтенант поліції Бондарь В.В. зафіксовано, що 19.11.2025 о 16:40:52 год. (с-ще Обухівка, дорога Н-31 26 км) водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом DAF FT XF105, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , порушив правила перевезення небезпечних вантажів автомобільним транспортом, а саме: на цистерні маються залишки небезпечного вантажу, знаки небезпеки перевернуті, не дають можливості їх ідентифікувати, чим порушив п. 22.5 ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 132-1 КУпАП. Поліцейський розглянув справу про адміністративне правопорушення, вчинене позивачем, з дотриманням всіх вимог чинного законодавства. Звертають увагу, що після виявлення факту порушення вимог Правил дорожнього руху України поліцейським було встановлено особу правопорушника, ступінь вини; позивачу були роз`яснені права, якими користується особа, що притягається до адміністративної відповідальності, під час розгляду справи. Вважають, що постанова про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 19.11.2025 серії ЕНА № 6185286 складена з дотриманням вимог Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395. Щодо витрат на правову допомогу, то вважають, що на підтвердження витрат, пов`язаних з її оплатою не надано підтверджуючих документів, та розмір витрат на професійну правничу допомогу заявлений позивачем на суму 3355 грн. не є співмірним зі складністю та обставинами справи.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 , який повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився. Від представника позивача – адвоката Маслова Є.В. надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача.
Представник відповідача Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, просив розглянути справу за відсутності уповноваженого представника відповідача.
Відповідач - старший лейтенант поліції Бондар Вячеслав Володимирович в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.
Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При накладенні стягнення необхідно враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (ч. 2 ст. 33 КУпАП).
Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 6185286 від 19 листопада 2025 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.132-1 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу 510 грн., у зв`язку з тим, що 19.11.2025 о 16 год. 40 хв., ОСОБА_1 , в с-ще Обухівка, дорога Н-31 26 км., порушив правила перевезення небезпечних вантажів автомобільним транспортом, а саме на цистерні маються залишки небезпечного вантажу, знаки небезпеки перевернуті не дають можливості їх ідентифікувати, чим порушив п.22.5. ПДР – порушення правил перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353, встановлений Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306.
Відповідно до п.1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух», зокрема, встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до п. 22.5 Правил дорожнього руху, зокрема, встановлено, що дорожнє перевезення небезпечних вантажів здійснюється відповідно до Директиви 2008/68/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 24 вересня 2008 р. про внутрішні перевезення небезпечних вантажів, Європейської Угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів та нормативно-правових актів України у зазначеній сфері, а також передбачає чіткий перелік параметрів, яким має відповідати транспортний засіб та його состав під час здійснення руху та перевезення небезпечних вантажів, що детально визначені та описані в цьому пункті ПДР.
За приписами статті 1 Закону України «Про перевезення небезпечних вантажів», небезпечний вантаж - це речовини, матеріали, вироби, відходи, виробничої та іншої діяльності, які внаслідок притаманних їм властивостей за наявності певних факторів можуть під час перевезення спричинити вибух, пожежу, пошкодження технічних засобів, пристроїв, споруд та інших об`єктів, заподіяти матеріальні збитки та шкоду довкіллю, а також призвести до загибелі, травмування, отруєння людей, тварин і які за міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за результатами випробувань в установленому порядку залежно від ступеня їх впливу на довкілля або людину віднесено до одного з класів небезпечних речовин.
Згідно з Правилами дорожнього перевезення небезпечних вантажів, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 04 серпня 2018 року № 656, визначаються порядок та основні вимоги до забезпечення безпеки дорожнього перевезення небезпечних вантажів на всій території України.
Частиною 1 ст.132-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами.
Згідно зі ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ч. 1 ст. 132-1 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Статтею 280 КУпАП установлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом частин першої-третьої ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Згідно зі статтею 31 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: (9) застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Частиною 1 ст. 40 цього Закону встановлено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: (1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень .
Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктом 1 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, службових транспортних засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.
Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.
Верховний Суд також звернув увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.
При цьому, статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.
Також, згідно з ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На виконання передбаченого КАС України обов`язку доказування правомірності свого рішення представником відповідача до відзиву додано відеофайли, де зафіксовані події складення протоколу відносно ОСОБА_1 .
Разом з тим, досліджуючи матеріали справи, суд встановив, що у спірній постанові відсутні будь-які записи щодо технічного пристрою, яким здійснювалась відеофіксація правопорушення. Докази протилежного не були надані відповідачем.
Відтак, оскаржувана постанова серії ЕНА № 6185286 від 19.11.2025 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не відповідає вимогам частини 3 статті 283 КУпАП, адже не містить інформації про фіксацію правопорушення технічним засобом, що нівелює доказове значення наданого відповідачем відеозапису.
Отже, матеріали справи не містять, а відповідачем Головним Управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області не надано доказів порушення позивачем вимог ПДР України, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова серії ЕНА № 6185286 від 19.11.2025 є неправомірною та підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог, заявлених до інспектора Відділення поліції № 2 (с. Слобожанське) Дніпровського РУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції Бондаря Вячеслава Володимировича, суд зазначає, що з аналізу положень чинного законодавства вбачається, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення інспектори поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені відповідного суб`єкту владних повноважень.
В даному випадку визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності.
З цього слідує, що суд за результатами розгляду справи відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
В даному випадку, вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 26 грудня 2019 року (справа № 724/716/16-а).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним відповідачем у справах про скасування постанов про накладення адміністративних стягнень є орган, який таке стягнення наклав, а не конкретна посадова особа вказаного органу.
Правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у справі № 742/2298/17 від 17.09.2020 року визначено, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення посадові особи відповідного органу діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органу, який уповноважений такі стягнення накладати. Отже, відповідні посадові особи не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення.
Таким чином, належним відповідачем у справі є Головне Управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
За таких обставин, необхідно відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог до інспектора Відділення поліції № 2 (с. Слобожанське) Дніпровського РУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції Бондаря Вячеслава Володимировича, але враховуючи, що відповідачем – Головним Управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області не було надано достатніх доказів, які могли б підтвердити правомірність оскаржуваної позивачем постанови, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог до Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
Згідно частини 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні докази, з врахуванням встановленого КАС України обов`язку відповідача доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, суд прийшов до висновку про недоведеність вини позивача в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП, а тому суд вважає належним способом захисту порушених прав позивача скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень, а справу про адміністративне правопорушення закрити.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У відповідності до положень статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 статті 139 КАС України).
Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина статті 134 КАС України).
Згідно з частиною 6 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених витрат в суді першої інстанції позивачем до матеріалів справи додано копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ №3565 на ім`я Маслова Євгена Володимировича (а.с.23), копію договору про надання правничої допомоги № 21112025 від 21.11.2025, укладеного між адвокатом Масловим Євгеном Володимировичем та ОСОБА_1 (а.с.19-20), акт про прийняття-передачу наданих правових послуг № 2811 від 28.11.2025 (а.с. 21), рахунок № 28.11.2025 на оплату з надання правової допомоги у сумі 3785 гривень згідно договору про надання правничої допомоги № 21112025 від 21.11.2025 (а.с. 22), ордер про надання правничої допомоги адвокатом Масловим Євгеном Володимировичем Макарову А.С. (а.с.18).
В наданому до суду відзиві на позов відповідач, посилаючись на статтю 134 КАС України, вважав не доведеним понесення позивачем витрат на правничу допомогу за відсутності доказів про їх оплату, а також вважають розмір таких витрат завищеним з огляду на предмет позову, складність справи, а також відсутність виключної правової проблеми.
Так, судом встановлено, що між адвокатом Масловим Є.В. та ОСОБА_1 укладено договір про надання професійної правничої допомоги № № 21112025 від 21.11.2025, згідно з яким адвокат зобов`язується відповідно до завдання-доручення клієнта надати йому за плату юридичні послуги адвоката.
Порядок проведення розрахунків передбачено п.3 зазначеного договору, відповідно до якого вартість послуг адвоката становить 757 гривню за одну годину роботи адвоката. Гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгодженні сторонами. Виплата належної адвокату винагороди (гонорару) проводиться клієнтом на підставі набрання рішенням законної сили.
Згідно акту прийому-передачі наданих правових послуг № 2811 від 28.11.2025 адвокатом були надані юридичні послуги відповідно до вищевказаного договору, а саме: зустріч з клієнтом, пояснення по суті питань, ведення справи клієнта до набрання законної сили судового рішення, написання, роздруківка та підпис договору - 2 год., що складає 1514 грн. Підготовка, складання позовної заяви, формування квитанції про сплату судового збору - 3 год., що складає 2771 грн. Загальна вартість послуг становить 3785 гривень.
Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до суду з вимогою про стягнення витрат на правову допомогу, представник позивача надав до суду всі необхідні докази щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості.
Суд зазначає, що на виконання вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд, враховуючи заперечення відповідача, зазначає наступне.
Згідно з приписами частини сьомої статті 139 КАС України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №686/5064/20.
Також варто зауважити, що питання щодо застосування процесуальних норм права, які регулюють порядок розподілу судових витрат за надану професійну правничу допомогу на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою було предметом дослідження судами різних юрисдикцій.
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 у справі №648/1102/19 аналізувалися аналогічні положення ЦПК України суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Також, висновок про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, зроблено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Суд враховує, що у пункті 3.2. рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.
Разом з цим, суд приходить до висновку, що у зв`язку з тим, що дана справа є справою незначної складності, фактичний обсяг наданої адвокатом юридичної допомоги, суд приходить до висновку, що співмірною сумою відшкодування таких витрат за рахунок бюджетних асигнувань є 1500 гривень, а тому підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь позивача.
Також, приймаючи до уваги вимоги ст. 139 КАС України суд вважає за необхідне стягнути з Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати у розмірі 605,60 грн.
Керуючись ст.ст.6, 9, 10, 90, 132, 134, 139, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення – задовольнити.
Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 6185286 від 19 листопада 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 132-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн., і закрити справу.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 40108866) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп. та витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до старшого лейтенанта поліції Бондаря Вячеслава Володимировича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Другого апеляційного адміністративного суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Повне найменування учасників процесу:
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач – Головне Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, код ЄДРПОУ 40108866, місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Троїцька, буд. 20-а.
Відповідач – старший лейтенант поліції Бондар Вячеслав Володимирович, місцезнаходження: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Слобожанське, вул. Соборна, буд. 42.

Суддя	А. С. Река