ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 грудня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/4615/25
Головуючий у першій інстанції – Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1734/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Мамонової О.Є.,
суддів – Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , -
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2025 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та стягнення аліментів,-

                                      У С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:
- звільнити з 15.02.2015 ОСОБА_1 від сплати аліментів, стягнутих на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.07.2019 у справі №750/4685/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів;
- визнати виконавчий лист №2/750/1392/19, виданий 22.07.2019 Деснянським районним судом м. Чернігова на виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.07.2019 у справі №750/4685/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.04.2025 та до досягнення дитиною повноліття;
- допустити негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць;
- вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.04.2025 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 15.05.2025 на 12 год.

28.04.2025 ОСОБА_2 на електронну адресу суду та додатково поштовим зв`язком подала заяву про зупинення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України провадження у цій справі на час її перебування у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан (а.с. 43-47).
Заяву обґрунтовувала тим, що вона проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка переведена на воєнний стан з 24.02.2022, що підтверджується відповідною довідкою. З січня 2023 року і на даний час відповідачка залучена до Сил оборони та відряджена у склад угруповань військ, які на постійній основі здійснюють заходи забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а тому не має можливості представляти свої права та інтереси у даній справі та позбавлена гарантованого права на доступ до правосуддя.
Зазначала, що виконує обов`язки щодо утримання та виховання своєї дитини та регулярно надає сину грошові кошти.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.05.2025 відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та стягнення аліментів (а.с. 51-53).
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.07.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.05.2025 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. (а.с. 76-78)

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.09.2025 зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та стягнення аліментів до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Зобов`язано ОСОБА_2 невідкладно повідомити суд про припинення існування обставин, що стали підставою для зупинення провадження у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального ат матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що довідка командира ВЧ НОМЕР_1 , видана відносно ОСОБА_2 , датована 28.04.2025 і на даний час не відомо, чи вона й досі залучена до безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у складі військових угруповань Сил оборони та чи виконує відповідачка бойові завдання, перебуваючи безпосередньо на лінії бойового зіткнення з противником.
Заявник зазначає, що доказів про те, що ОСОБА_2 не може брати участь у судових засіданнях ні особисто, ні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, матеріали справи не містять. 
Наголошує, що за відомою йому від третіх осіб інформацією ОСОБА_2 продовжує проживати у м. Чернігові і на даний час перебуває у декретній відпустці, тобто не перебуває у зоні бойових дій.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника – адвоката Великородної М.О., які підтримали апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції, керуючись приписами п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, п. 2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, виходив з того, що відповідачка проходить службу в Збройних силах України, що переведені на воєнний стан, позивачем не надано суду доказів на спростування наданих відповідачкою доказів про її перебування у складі ЗСУ. 
З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства, з огляду на наступне.

Вирішуючи спірне питання щодо зупинення провадження у даній справі, колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12.11.2025 у справі №754/947/22, в якому Велика Палата Верховного Суду погодилася з доводами колегії суддів Третьої судової палати щодо наявності підстав для відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування положень пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України (аналогічні положення містяться в пункті 3 частини першої статті 227 ГПК України та пункті 5 частини першої статті 236 КАС України), сформульованих у постановах колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17, від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20, від 13 березня 2025 року у справі № 557/1226/23, колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2025 року у справі № 904/4027/22 та колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі № 852/2а-1/24 (провадження № А/990/24). У наведених справах вирішувалися питання щодо зупинення провадження у справі за участю сторони, яка була військовослужбовцем.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.
У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України. Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Отже, правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.
Щодо тлумачення терміну «переведені на воєнний стан» Велика Палата Верховного Суду зазначила таке. Указом Президента України введено воєнний стан на всій території України. Цим же Указом на військове командування усіх рівнів покладено обов`язок здійснювати заходи, необхідні для забезпечення оборони України.
Профільне законодавство, зокрема Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Закон України «Про оборону», хоч і не використовує термін «переведення на воєнний стан», натомість оперує поняттям «переведення на організацію і штати воєнного часу». Така трансформація військових формувань є одним із ключових заходів, що вживаються у випадку введення в державі воєнного стану та загальної мобілізації.
З моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗC України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них.
Водночас приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України не пов`язують можливість застосування цієї норми права з умовою перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець упродовж особливого періоду може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (підпункт 4-1 пункту 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм.
Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.
Системне тлумачення пункту 2 частини першої статті 251 та статті 254 ЦПК України дозволяє зробити висновок про те, що підставами для поновлення зупиненого на підставі цієї процесуальної норми права провадження у справі можуть бути: припинення, у тому числі призупинення, перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань під час дії воєнного стану в Україні; припинення воєнного стану в Україні, навіть якщо відповідні особи продовжують військову службу у певній військовій частині, якщо тільки ця військова частина не залишається переведеною на воєнний стан через запровадження / збереження цього стану для певної території України або не залучена до проведення антитерористичної операції.

Велика палата Верховного суду виснувала, що за нинішньої редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Тож норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі.
Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів статті 251 ЦПК України вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, та, у другу чергу, диспозитивність цивільного процесу.
Отже, під час застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (статті 12, 13 ЦПК України) надають учасникам справи право вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами.
Водночас обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тож застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності.
Тобто ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
За таких обставин прохання військовослужбовця, який є стороною або третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, продовжити розгляд справи, незважаючи на його військову службу, суд має врахувати як достатню підставу не зупиняти провадження у справі.
Тобто якщо учасник справи, права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагне продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство. У такий спосіб суд забезпечить баланс між вимогами процесуальних норм права, справедливістю та ефективністю правосуддя.
Подібні висновки зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 15 серпня 2023 року у справі № 174/760/21 та від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20606/21. Так, у справі № 174/760/21 позивач, який був призваний на військову службу по загальній мобілізації та направлений до військової частини, заперечував проти зупинення провадження у справі, проте відповідач наполягав на зупиненні провадження у справі з апеляційного перегляду рішення, ухваленого не на його користь. Урахувавши наведені обставини, а також те, що приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан та покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи, Касаційній цивільний суд у складі Верховного Суду вважав, що апеляційний суд дійшов неправильного висновку про зупинення провадження, оскільки інститут зупинення провадження у справі не може бути застосований у цій справі на шкоду інтересам позивача, меті цього інституту та принципам цивільного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що про своє волевиявлення проти зупинення провадження та прагнення продовжувати розгляд справи військовослужбовець - сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, може заявити у позовній заяві, апеляційній чи касаційній скарзі, відзиві на них або відповіді на відзив, а також у будь-якій іншій заяві або клопотанні у справі, адресованих суду.
Проте в будь-якому разі така його воля до продовження судового розгляду має правове значення винятково для суду певної судової інстанції, в якій було здійснене це волевиявлення.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що коли суд вирішує питання щодо зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, в оцінці процесуального обов`язку щодо зупинення провадження йому потрібно враховувати особисту думку сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, яка перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Якщо військовослужбовець наполягає на розгляді справи без його участі чи за участю його представника, то в суду немає підстав для зупинення провадження у справі.
Застосування правила, сформульованого у пункті 2 частини першої статті 251 ЦПК України, всупереч волі особи, на захист якої воно спрямовано, становитиме прояв надмірного формалізму. Таке застосування перетворить захисну гарантію на перешкоду в доступі до правосуддя, стане наслідком невиправданого затягування судового процесу та порушення права особи на своєчасний судовий розгляд, що є несумісним із завданнями судочинства та стандартами статті 6 Конвенції.
Такий стан речей має зберігатися до тих пір, поки військовослужбовець - сторона у справі чи третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, не повідомить суду про бажання скористатися гарантією, визначеною пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.
Правосуддя вимагає справедливого і збалансованого судового провадження, котре базується на дотриманні принципів верховенства права, диспозитивності і пропорційності, а також має відповідати стандартам Конвенції.
Отже, під час застосування правил пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України судам потрібно виходити з такого:
1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;
2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;
3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні. (пункти 36-112, 117 постанови ВП ВС від 12.11.2025 №754/947/22)

Як свідчать матеріали справи, відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 від 28.04.2025 №502/3/168 сержант ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у Збройних Силах України та проходить службу у ВЧ НОМЕР_1 . ВЧ НОМЕР_1 переведена на воєнний стан, а військовослужбовець ОСОБА_2 з 19.01.2025 по теперішній час залучена до безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у складі військових угруповань Сил оборони. (а.с. 44 зворот, 46)
За інформацією відділу ДРАЦС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 06.12.2025 №3529/2840-10-25-33.23/33.23 в архіві Відділу зберігається актовий запис про народження №778 від 01.10.2025, складений Відділом відповідно до ст. 126 СК України на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому матір`ю дитини зазначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.08.2025 №209 слідує, що сержант військової служби за контрактом ОСОБА_2 вибула у додаткову відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами на 126 календарних днів з 05 серпня по 08 грудня 2025 року; її знято з 3-х разового харчування при військовій частині НОМЕР_2 з 05.08.2025. Підстава:рапорт сержанта ОСОБА_2 від 05.08.2025, медичний висновок приватного підприємства «Тесла» від 05.08.2025 №1111-НР24-ВК9А-АМНХ.
Як вбачається з витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.12.2025 №332 сержантом військової служби за контрактом ОСОБА_2 змінено прізвище на ОСОБА_5 . Підстава: витяг з наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (по особовому складу) від 05.12.2025 №437-РС, свідоцтво про зміну імені серії НОМЕР_3 від 19.11.2025 видане відділом ДРАЦС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Згідно з витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.12.2025 №332 сержант військової служби за контрактом ОСОБА_5 вибула у щорічну основну відпустку за 2025 рік на 34 календарні дні (30 календарних днів основної відпустки та 4 дні на час слідування до місця проведення відпустки та в зворотному напрямку) з 09.12.2025 по 11.01.2026 з виїздом до м. Львів; її знято з 3-х разового харчування при військовій частині НОМЕР_2 з 09.12.2025. Підстава: рапорт військовослужбовця від 09.12.2025, відпускний квиток №791.
Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 від 09.12.2025 №502/1/2-3481 форми 5 сержант ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу в ВЧ НОМЕР_1 .
Таким чином, під час вирішення питання щодо зупинення провадження встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 із 19.01.2025 перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_1 . Таку обставину відповідачка підтвердила довідкою за формою №5, виданою тво начальника штабу – заступником командира ВЧ НОМЕР_1 полковником.
Подання заяви про зупинення провадження та надання довідки за формою №5 свідчить про бажання (наміри) ОСОБА_2 як військовослужбовця вирішити питання саме про зупинення провадження у справі, волі щодо розгляду справи без її участі чи за участі її представника остання не виявляла. Тобто, ОСОБА_2 як військовослужбовець та сторона у справі правомірно скористалась гарантією, визначеною п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.
Ураховуючи, що з 24.02.2022 в Україні введено правовий режим воєнного стану, внаслідок чого Збройні Сили України як цілісна структура були переведені на організацію і штати воєнного часу, а також беручи до уваги факт проходження відповідачкою військової служби в період дії воєнного стану, який є об`єктивною обставиною, що перешкоджає її участі в розгляді справи, і відсутність беззастережної волі військовослужбовця ОСОБА_2 щодо продовження розгляду справи, оскаржувана ухвала Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.09.2025 відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.
Сам факт перебування відповідачки у декретній відпустці чи у будь-якій іншій відпустці не скасовує її статусу військовослужбовця та не свідчить про припинення чи призупинення її перебування на військовій службі у складі Збройних Сил України. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи та є обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни ухвали - не встановлено, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

                                         У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 12 грудня 2025 року.

Головуюча                                                                         О.Є.Мамонова

Судді:                                                                                  Н.В.Висоцька

                                                                                           Н.В.Шитченко