ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7451/25 Справа № 212/9719/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Власенко М.Д. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг
справа № 212/9719/24 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач  Криворізька центральна окружна прокуратура, в інтересах держави в особі Криворізької міської ради, 
відповідач  ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вако Михайло Юрійович, на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 24 квітня 2025 року, яке ухвалено суддею Власенко М.Д. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 05 травня 2025 року,
УСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року Криворізька центральна окружна прокуратура, в інтересах держави в особі Криворізької міської ради, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, шляхом приведення її у придатний до використання стан шляхом знесення розміщених на них будівель і споруд та припинення права володіння нерухомим майном. 
В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що що 19 січня 2023 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем на підставі технічного паспорту, сканованої копії свідоцтва про право власності від 15 вересня 1999 року зареєстровано право власності на нерухоме майно площею 26,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . 
Сканована копія свідоцтва про право власності від 28 жовтня 1999 року видана міським відділом комунального господарства Виконкому Криворізької міської ради депутатів трудящих на підставі рішення Виконкому Криворізької міської ради депутатів трудящих № 206 від 10 травня 1999 року. 
При цьому вказане свідоцтво скріплено печаткою із радянською символікою. 
В той же час, свідоцтво датовано 28 жовтня 1999 року, тобто через 8 років після розпаду СРСР. 
Крім цього, 21 травня 1997 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». 
В той же день, 21 травня 1997 року, зареєстровано орган місцевого самоврядування – Виконавчий комітет Криворізької міської ради, тобто на момент видачі спірного свідоцтва (станом на 28 жовтня 1999 року) такого органу місцевого самоврядування як «Виконком Криворізької міської ради депутатів трудящих» вже не існувало. 
Архівним відділом Виконкому КМР повідомлено, що рішення № 206 від 10 травня 1999 року Виконкомом Криворізької міської ради не приймалося, а також адреса м. Кривий Ріг, бульв. Маршала Василевського, буд. 30Н ніколи не приймалося. 
Також юридичне управління Виконкому Криворізької міської ради до свого листа додало лист Департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин Виконкому Криворізької міської ради, згідно з яким Криворізькою міською радою рішення стосовно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 не ухвалювалося. 
Листом Державної інспекції архітектури і містобудування України повідомлено, що в Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій частині інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, станом на дату надання відповіді не виявлено. 
Крім цього, державна реєстрація права власності була підтверджена сканованою копією довідки КП «Криворізьке РБТІ» ДОР, однак КП «Криворізьке РБТІ» ДОР листом повідомило, що у КП «Криворізьке РБТІ» ДОР відсутні будь-які дані, вказана довідка не видавалася. 
Також, між Криворізькою міською радою та ОСОБА_1 було укладено попередній договір щодо укладання договору оренди (основного договору) земельної ділянки в майбутньому №12/06/2023 від 27 червня 2023 року, згідно з яким ОСОБА_1 передано у користування земельну ділянку площею 0,0026 га для розміщення торгівельно-зупиночного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 . 
Отже, ОСОБА_1 самовільно зайняла земельну ділянку площею 26,6 кв. м для розміщення кіоску, на який зареєстровано право власності на підставі документів, що не видавалися компетентними органами.
На підставі наведеного вище позивач просив суд усунути перешкоди, зобов`язати відповідача повернути Криворізькій міській раді земельну ділянку площею 26,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення будівлі площею 26,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2683165712060); припинити право володіння відповідачем на об`єкт нерухомого майна, торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2683165712060; скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна, торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2683165712060; стягнути з відповідача у справі на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір. 
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 24 квітня 2025 року позов задоволено, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди Криворізькій міській раді у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою площею 26,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення будівлі площею 26,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2683165712060).
Припинено право володіння ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано державну реєстрацію права власності  ОСОБА_1  на об`єкт нерухомого майна, торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2683165712060.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір у загальному розмірі 6 056 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вако М.Ю., посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 10 травня 2019 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди. ФОП ОСОБА_3 надала в оренду ФОП ОСОБА_4 , строком на один рік нежитлове приміщення - павільйон у складі ТЗК Бульвар М.Василевського, яке належить їй на праві власності. 
Суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про самочинне будівництво нежитлових приміщень ОСОБА_1 , адже відповідно до договору дарування торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 . 
Разом з тим, помилковим є висновок щодо закінчення строку попереднього договору, оскільки згідно попереднього договору щодо укладення договору оренди (основного договору) земельної ділянки в майбутньому № 12/06/2023 від 27 червня 2023 року, укладеного між Криворізькою міською радою та ОСОБА_1 , останній, до укладення основного договору оренди та державної реєстрації права оренди, що поширюється на зазначену земельну ділянку, забезпечує внесення до бюджету Криворізької міської територіальної громади платежу за користування земельною ділянкою площею 0,0026 га для розміщення торгівельно-зупиночного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.41-43). В 2024 році укладено аналогічний договір відповідачем здійснюється оплата за оренду землі. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташована спірна нежитлова будівля, у користування чи власність відповідачу не передавалась, а здійснене будівництво проведено без отримання належної дозвільної документації, а відтак по своїй суті самочинним, тому відповідач ОСОБА_1 неправомірно набула право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 26,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2683165712060) і, відповідно, вказана нежитлова будівля розташована на спірній земельній ділянці незаконно.
Також апелянт зазначає, що скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нежитлову будівлю не забезпечить усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом, оскільки власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на переконання позивача, апеляційну скаргу - залишити без задоволення. 
Від представника відповідача до суду апеляційної інстанції повторно надійщла заява про відкладення розгляду справи. 
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора Криворізької центральної окружної прокуратури Гладченка А.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 вересня 2024 року, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2683165712060), торговельно-зупиночний комплекс, загальною площею 26,6 кв.м.: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на підставі технічного паспорту серії та номер НОМЕР_1 , виданого 19 січня 2023 року ЄДЕССБ та свідоцтва про право власності № б/н від 28 жовтня 1999 року, виданого Виконавчим комітетом Криворізької міської ради належить ОСОБА_1 (а.с.15).
20 січня 2023 року державним реєстратором Глеюватської сільської ради Дніпропетровської області Волос О.В. прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на торгівельно-зупиночний комплекс за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с.15).
Згідно свідоцтва про право особистої власності від 28 жовтня 1999 року, виданого Виконавчим комітетом Криворізької міської ради депутатів трудящих, нежитлове приміщення площею 26,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 . Свідоцтво видана на підставі рішення виконкому міської ради депутатів трудящих від 10 серпня 1999 року № 206 (а.с.18).
Згідно довідки Комунального підприємства «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 199732 від 22 грудня 2022 року, відповідно до даних архівної справи, станом на 31 грудня 2012 року, нежитлова будівля (магазин) за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності в КП «Криворізьке БТІ» ДОР в реєстровій книзі 114-256-256 на ім`я ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28 жовтня 1999 року Виконавчим комітетом Криворізької міської ради (а.с.19).
Згідно відповіді Архівного відділу Виконавчого комітету Криворізької міської ради № 12/25-01/695 від 04 грудня 2023 року, у документах архівного фонду «Виконком Жовтневої районної Ради народних депутатів» за 1977-1999 роки рішення про присвоння об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 відсутнє (а.с.20).
Згідно відповіді Комунального підприємства «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 1418 від 11 грудня 2023 року, відповідно до архівних даних за адресою: АДРЕСА_1 відсутні будь-які дані, довідка про зареєстроване право власності КП «Криворізьке БТІ» ДОР не видавалась (а.с.21).
Згідно відповіді Департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин Виконкому Криворізької міської ради Вих. № 7-23/02-07/4225 від 16 серпня 2024 року, Криворізькою міською радою рішення стосовно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 не ухвалювалося (а.с.27).
Згідно відповіді Відділу з питань державного архітектурнобудівельного контролю Виконавчого комітету Криворізької міської ради Вих. 12/26-19/282 від 21 серпня 2024 року, у Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (https:// еconstruction.gov.ua/) відсутня інформація щодо документів, які дають право на виконання будівельних робіт та підтверджують готовність до експлуатації об`єкту розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , по вищевказаному об`єкту Відділом не здійснювались заходи державного архітектурно-будівельного контролю (а.с.40).
Згідно листа Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) Вих. № 5161/10/13-24 від 26 серпня 2024 року, в Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій частині по об`єкту будівництва: АДРЕСА_1 інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, станом на дату надання відповіді не виявлено (а.с.35).
Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 07 травня 2019 року і з цього часу вказаний статус не припинено. Види діяльності: роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Місце проживання фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_2 (а.с.79-80).
Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, позивач посилався на те, що відповідач самовільно зайняла земельну ділянку площею 26,6 кв. м для розміщення кіоску, на який зареєстровано право власності на підставі документів, що не видавалися компетентними органами та безпідставно здійснила державну реєстрацію права власності  на об`єкт нерухомого майна, торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача до відповідача про усунення перешкод у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, шляхом приведення її у придатний до використання стан шляхом знесення розміщених на них будівель і споруд та припинення права володіння нерухомим майном є обґрунтованими.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про усунення перешкод у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, шляхом приведення її у придатний до використання стан шляхом знесення розміщених на них будівель і споруд, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом. 
Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок сууд першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про припинення права володіння нерухомим майном та скасування реєстрації права власності відповідача на нерухоме майно.
Так, відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28 цс20, пункти 75–76), від 20 липня 2020 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21, пункт 39), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22, пункт 132), від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22, пункт 9.14)].
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.27 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц виклала висновок про те, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Такий негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
Як вбачається із матеріалів справи, 20 січня 2023 року державним реєстратором Глеюватської сільської ради Дніпропетровської області Волос О.В., на підставі технічного паспорту серії та номер НОМЕР_1 , виданого 19 січня 2023 року ЄДЕССБ та свідоцтва про право власності № б/н від 28 жовтня 1999 року, виданого Виконавчим комітетом Криворізької міської ради зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 наторговельно-зупиночний комплекс, загальною площею 26,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2683165712060).
При цьому, виконкомом Криворізької міської ради рішення про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси: АДРЕСА_1 не приймалось, в документах архівного фонду «Виконком Криворізької міської Ради народних депутатів» рішення за 1977-1999 роки про присвоєння адреси відсутнє.
Згідно листа Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) Вих. № 5161/10/13-24 від 26 серпня 2024 року, в Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій частині по об`єкту будівництва: АДРЕСА_1 інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, станом на дату надання відповіді не виявлено.
Свідоцтво про право власності, за яким відповідачу ОСОБА_1 належить нежитлове приміщення площею 26,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 видане 28 жовтня 1999 року Виконавчим комітетом Криворізької міської ради депутатів трудящих. При цьому, 21 травня 1997 року було прийнято Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» і у той же день, зареєстровано орган місцевого самоврядування - Виконавчий комітет Криворізької міської ради, а тому станом на момент видачі свідоцтва такого органу місцевого самоврядування як «Виконком Криворізької міської ради депутатів трудящих» вже не існувало.
Сам по собі технічний паспорт ТОВ «Макспроект» та відомості про технічний стан об`єкту, що були надані держреєстратору не є достатніми правовстановлюючими документами для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, оскільки не є документами, що відповідно до вимог закону засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а отже за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 , така реєстрація проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції (схожого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 57 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, провадження № 14-397цс19).
Частиною першою статті 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Відповідно до статті 376 ЦК України та роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведених у пунктах 4, 12 постанови № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зазначено, що «у силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України)».
Отже, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (постанови Верховного Суду: від 20 жовтня 2020 року у справі № 569/21350/18, провадження № 61-22552 св 19), від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16, провадження № 61-14898св21).
Згідно попереднього договору щодо укладення договору оренди (основного договору) земельної ділянки в майбутньому № 12/06/2023 від 27 червня 2023 року, укладеного між Криворізькою міською радою та ОСОБА_1 , останній до укладення основного договору оренди та державної реєстрації права оренди, що поширюється на зазнчену земельну ділянку, забезпечує внесення до бюджету Криворізької міської територіальної громади платежу за користування земельною ділянкою площею 0,0026 га для розміщення торгівельно-зупиночного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.41-43).
При цьому, строк дії вказаного договору становить один рік, а отже сплинув станом на момент звернення прокурора до суду з даним позовом. Жодних доказів на підтвредження виконання умов вказаного договору, відповідачем до суду не надано, а з листа юридичного управління виконкому Криворізької міськї ради від 16 серпня 2024 року вбачається, що Криворізькою міською радою не приймалось рішення стосовно земельної ділянки під нежитловою будівлею за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташована спірна нежитлова будівля, у користування чи власність відповідачу не передавалась, а здійснене будівництво проведено без отримання належної дозвільної документації, а відтак по своїй суті самочинним, тому відповідач ОСОБА_1 неправомірно набула право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 26,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2683165712060) і, відповідно, вказана нежитлова будівля розташована на спірній земельній ділянці незаконно, що є підставою для задоволення вимог позивача про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди Криворізькій міській раді у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою площею 26,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення будівлі площею 26,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2683165712060).
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про самочинне будівництво нежитлових приміщень ОСОБА_1 , адже відповідно до договору дарування торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 , оскільки наразі власником спірної самочинної будівлі є саме відповідач по справі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 587/1382/15-ц (провадження № 14-60цс24) зазначила, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції (частина третя статті 23 Закону № 1697-VII).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (частина четверта статті 23 Закону № 1697-VII).
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 587/1382/15-ц (провадження № 14-60цс24) зазначено, що надмірна формалізація інтересів держави може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів.
В даному випаду прокурором, на виконання частини четвертої статті 56 ЦПК України, при поданні позовної заяви обґрунтовано неналежне здійснення захисту інтересів держави Криворізькою міською радою яке полягає у бездіяльності органу місцевого самоврядування та відсутності належних заходів, спрямованих на захист та відновлення вказаних порушених прав жителів територіальної громади Криворізькою міською радою: обстеження самовільно зайнятої земельної ділянки та притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не усуває належним чином правопорушення та не сприяє відновленню порушених прав держави, у зв`язку з чим колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що посилання прокурора в позовній заяві на бездіяльність Криворізької міської ради є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності.
З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про дотримання прокурором норм статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а отже, і наявність у нього повноважень на звернення до суду в інтересах держави в особі Криворізької міської ради.
Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача про припинення права володіння ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2683165712060 та ухвалити в цій частині новее рішення про відмову в задовленні вказаних позовних вимог позивача, з оглдяу на наступне.
Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Водночас, якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої реєстрації. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).
Звідси коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, про що правильно зазначив суд першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про припинення володіння та відмову прокурору у задоволенні позовних вимог у цій частині.
Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном ОСОБА_1 колегія суддів враховує, що втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Враховуючи наведені норми матеріального права, а також висновки Великої Палати Верховного Суду щодо них, встановлені судом першої інстанції обставини, неоспорення сторонами фактичного існування такого нерухомого майна в натурі, колегія суддів висновує, що належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади міста Кривого Рогу у спірних правовідносинах є лише вимога позивача про знесення самовільно збудованої нежитлової будівлі і задоволення цієї вимоги саме по собі остаточно вирішить юридичну долю спірного самочинного будівництва у встановленому законом порядку.
Аналогічний правовий підхід щодо належного способу захисту прав позивача, за подібних правовідносин і предмету касаційного оскарження, викладено Верховним Судом у постанові від 05 червня 2024 у справі № 205/4372/21.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом припинення володіння майном ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.
В той час як, оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання вчинити певні дії належить залишити без змін як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню частково (одна позовна вимога немайнового характеру), слід пропорційно до задоволених позовних вимог зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь Криворізької центральної окружної прокуратури судового збору за подання позовної заяви з 6 056 грн до 2 422, 40 грн.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вако М.Ю., підлягає задоволенню частково, з Криворізької центральної окружної прокуратури на користь апелянтки підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 450,40 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вако Михайло Юрійович, задовольнити частково.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 24 квітня 2025 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про припинення права володіння ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та скасування державної реєстрації права власності  ОСОБА_1  на об`єкт нерухомого майна, торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2683165712060 та ухвалити в цій частині новее рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог позивача.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь Криворізької центральної окружної прокуратури судового збору за подання позовної заяви з 6 056 грн до 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) 40 коп.
Стягнути з Криворізької центральної окружної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 450 (п`ять чотириста пятьдесят) 40 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 19 грудня 2025 року. 

Головуючий: 

Судді: