номер провадження справи 15/188/25

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 Справа № 908/3538/25
м. Запоріжжя Запорізької області 
Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова Ігоря Сергійовича, розглянувши матеріали
за позовом Акціонерного товариства “Харківський науково-дослідний та проектний інститут “Енергопроект”, 61005, м. Харків, пр. Героїв Харкова, буд. 10/12
до відповідача Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі філії “Відокремлений підрозділ “Запорізька атомна електрична станція” Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”, 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3
про стягнення коштів 

без повідомлення (виклику) учасників справи 

установив
26.11.2025 через підсистему “Електронний суд” до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Акціонерного товариства “Харківський науково-дослідний та проектний інститут “Енергопроект” до відповідача Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі філії “Відокремлений підрозділ “Запорізька атомна електрична станція” Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” про стягнення 92 225,85 грн 3 % річних за прострочення з 30.08.2022 по 26.11.2025 включно; 319 849,88 грн інфляційних втрат за період прострочення з 30.08.2022 по жовтень 2025 включно; 289 049,66 грн пені за період прострочення з 30.08.2022 по 30.06.2023. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 26.11.2025 здійснено автоматизований розподіл зазначеної позовної заяви між суддями, присвоєно їй єдиний унікальний номер судової справи 908/3538/25 та визначено до розгляду судді Горохову І.С.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 28.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/3538/25. Присвоєно справі номер провадження 15/188/25, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення (виклику) судового засідання. 
Запропоновано відповідачу у строк до 29.12.2025 подати відзив на позовну заяву разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача або визнання позовних вимог, якщо такі докази не надані позивачем; роз`яснено відповідачу право подачі у строк до 29.12.2025 заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; позивачу запропоновано у строк до 13.01.2026 подати письмову відповідь щодо відзиву на позовну заяву, оформлену згідно з вимогами ст. 166 ГПК України, а також запропоновано відповідачу у строк до 27.01.2026 подати заперечення на відповідь на відзив, оформлені відповідно до ст. 167 ГПК України.
24.12.2025 через підсистему “Електронний суд” від відповідача суд отримав відзив на позовну заяву (вих.№ 21-11009/28, сформований у підсистемі 24.12.2026).
05.01.2026 через підсистему “Електронний суд” від позивача надійшла відповідь на відзив (сформована у підсистемі 03.01.2026).
19.01.2026 через підсистему “Електронний суд” від позивача отримано заяву про розподіл судових витрат (сформована у підсистемі 18.01.2026), в якій позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, а саме: судовий збір в сумі 8413,50 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн. При цьому в позовній заяві позивачем було наведено попередній розрахунок судових витрат у справі, який складається із витрат по сплаті судового збору та на оплату професійної правничої допомоги. 
20.01.2026 через підсистему “Електронний суд” від відповідача отримано заперечення на заяву про розподіл судових витрат, в якій відповідач просить відмовити в стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн; у разі задоволення заяви позивача – зменшити заявлений останнім розмір витрат до максимально можливого. 
Згідно з ч. 2, 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.
Позов заявлено з тих підстав, що відповідачем в порушення взятих на себе зобов`язань за договором на виконання робіт не було своєчасно оплачено вартість виконаних позивачем робіт. Вказані обставини були встановлені рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.05.2023 у справі № 908/2224/22, яким з відповідача було стягнуто на користь позивача заборгованість з оплати вартості робіт. Станом на день подання позову у даній справі відповідачем не було сплачено вартість виконаних позивачем робіт, у зв`язку із чим позивачем нараховані на суму заборгованості на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України суми 3 % річних та інфляційних втрат, а на підставі п. 6.2 договору – пеня за порушення грошового зобов`язання, які заявлені до стягнення з відповідача у даній справі. 
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти позовних вимог. Зазначив, що позивачем невірно здійснено нарахування пені, оскільки не було враховано визначене умовами договору обмеження щодо розміру пені, який не можу перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування. Також позивачем здійснено нарахування пені у період, який перевищує шестимісячний строк для нарахування, встановлений ст. 232 Господарського кодексу України. Хоча Господарський кодекс України з 28.08.2025 втратив свою чинність, однак його норми застосовуються до правовідносин, які виникли під час його дії. Також зазначає про наявність підстав для зменшення суми пені з тих підстав, що: відповідачем втрачено виробничі потужності Запорізької АЕС, що забезпечували майже половину його доходу від реалізації електроенергії, що вкрай негативно вплинуло на фінансовий стан Компанії; виконання відповідачем в умовах воєнного стану спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу; необхідність в умовах воєнного стану підтримувати безпеку інших АЕС в умовах постійних ракетних атак рф на енергетичну інфраструктуру України, відповідно до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», що полягає у зобов`язанні першочергово забезпечувати безпеку експлуатуючих ядерних установок; відповідач входить до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; АТ «НАЕК «Енергоатом» - єдине підприємство, яке на теперішній час стабільно виробляє електроенергію, так вкрай потрібну для безпеки держави, підприємств та населення України. Відповідач вважає, що з урахуванням зазначених вище обставин, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір пені, як відповідальності за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для задоволення вимоги в частині покладання на відповідача витрат на правничу допомогу. 
Позивач у відповіді на відзив зауважив, що ним абсолютно обґрунтовано, враховуючи умови укладеного договору, заявлено до стягнення вимогу по пені, обчисленої виходячи із договірного розміру, який у зазначений період часу є меншим від розміру пені, обчисленої виходячи з подвійної облікової ставки НБУ. Період нарахування пені припадає на час дії в України карантинних обмежень, пов`язаних із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Законом України від 30.03.2020 № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 02.04.2020, розділ ІХ "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України доповнено пунктом 7, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Аналіз приписів статті 232 Господарського кодексу України з урахуванням положень пункту 7 розділу ІХ "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України констатує, що приписи пункту 7 розділу ІХ "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України продовжували на строк дії карантину можливість нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання більше ніж за шість місяців. Позивач вказує, що хоча відзив відповідача і містить клопотання про зменшення розміру пені, однак не містить жодних доказів на доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення (відомості щодо фінансового стану тощо). Позивач у справі також входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. На думку позивача, зменшення розміру пені на 90 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що розцінюється як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Згідно з ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Враховуючи приписи ч. ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
З урахуванням обставин справи та наданих доказів, суд щодо спору зазначає наступне. 
Між Акціонерним товариством “Харківський науково-дослідний та проектний інститут “Енергопроект” (Підрядник) та Державним підприємством “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Запорізька атомна електрична станція” (Замовник, правонаступником якого є Акціонерне товариство “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”) укладено договір № 11024/21/19-121-08-21-10674 від 14.09.2021 (договір). 
26.11.2021 сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору, згідно із якою погоджено новий Календарний план робіт, що є невід`ємною частиною договору.
01.02.2022 сторонами укладена додаткова угода № 2 до договору, якою погодили оновлені редакції додатків до договору /додаток № 1 – Розрахунок вартості державної експертизи; додаток № 2 – Протокол узгодження договірної ціни; додаток № 3 – Календарний план робіт; додаток № 4 – Договірна ціна/, а також виклали в оновленій редакції п. 2.1 договору. 
Згідно з п. 1.1 договору, Замовник доручає та зобов`язується оплатити, а Підрядник приймає на себе зобов`язання з виконання робіт: “Реконструкція. Технічне переоснащення. ВП ЗАЕС. м. Енергодар, Промислова, 133. Енергоблок № 3. Реакторне відділення. Впровадження системи “промилового” телебачення для пожежно/вибухонебезпечних та не обслуговуваних приміщень. Розробка проектно-кошторисної документації”. Код згідно з ДКПП ДК 016:2010 – 71.12. 
Відповідно до п. 2.1 договору, в редакції додаткової угоди № 2,  вартість робіт за цим договором визначається у Протоколі узгодження договірної ціни (додаток № 2 до додаткової угоди № 2) і визначена на підставі Договірної ціни (додаток № 4 до додаткової угоди № 2), що є невід`ємними частинами цього договору, складає: 789 753,16 грн (сімсот вісімдесят дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят три грн. 16 коп.). Крім того ПДВ: 157 950,63 грн. Усього з урахуванням ПДВ: 947 703,79 грн. 
Згідно з п. 2.2 договору вартість договору являється динамічною та може уточнюватись у ході виконання проектних робіт шляхом оформлення додаткової угоди. 
За умовами п. 2.3 договору оплата виконаних робіт здійснюється за фактично виконаний обсяг робіт на підставі Акта здачі-приймання виконаних робіт, підписаних обома сторонами, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Підрядника протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати підписання Акта здачі-приймання виконаних робіт. Оплата Замовником частини вартості робіт у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від Підрядника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку. 
Умовами п. 5.7 договору визначено, що підтвердженням належного виконання робіт за договором є підписання сторонами Акта здачі-приймання виконаних робіт. 
Відповідно до умов п. 5.9 договору, Підрядник, що є платником ПДВ, зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі та зареєструвати її в ЄРПН у строки, визначені для реєстрації податкової накладної чинним законодавством з дотриманням вимог Законів України “Про електронні довірчі послуги та електронний документообіг” та “Про електронні довірчі послуги”. 
Згідно з п. 11.1 договору, він вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2022. Закінчення терміну дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань, що залишились невиконаними. 
До договору сторонами були підписані, з рахуванням додаткової угоди № 2, додаток № 1 – Розрахунок вартості державної експертизи; додаток № 2 – Протокол узгодження договірної ціни /789 753,16 грн, ПДВ – 157 950,63 грн, усього з урахуванням ПДВ – 947 703,79 грн/; додаток № 3 – Календарний план робіт /етап № 1 “Розробка проектно-кошторисної документації”: початок – 14.09.2021, закінчення – 10.10.2021; етап № 2 “Екпертиза проектної документації”: початок – дата письмового повідомлення про позитивний результат вихідного контролю, закінчення - + 90 днів від дати письмового повідомлення про позитивний результат вихідного контролю/; додаток № 4 – Договірна ціна /789 753,16 грн, ПДВ – 157 950,63 грн, всього з урахуванням ПДВ – 947 703,79 грн/.
Позивачем на виконання своїх зобов`язань за договором були виконані обумовлені роботи на загальну суму 947 703 79 грн, у т.ч. ПДВ – 157 950,63 грн, що підтверджується Актом здачі-приймання виконаних робіт № 1 від 30.06.2022.
Відповідно до Акту здачі-приймання виконаних робіт № 1 від 30.06.2022 виконана робота задовольняє умовам договору, технічним вимогам та належним чином оформлена. 
Акт здачі-приймання виконаних робіт № 1 від 30.06.2022 містить підписи уповноважених представників Замовника і Підрядника та скріплений печатками обох підприємств.
За Актом здачі-приймання виконаних робіт № 1від 30.06.2022 на суму 947 703,79 грн позивачем складена податкова накладна № 7 від 30.06.2022, якою визначено суму зобов`язання з ПДВ в розмірі 157950,63 грн. Вказана податкова накладна була зареєстрована в ЄРПН 11.07.2022, про що свідчить відповідна квитанція про реєстрацію. 
Виконані позивачем роботи не були оплачені відповідачем в порушення умов договору. 
Рішенням Господарського суду Запорізької області у складі судді Зінченко Н.Г. від 12.05.2023 у справі № 908/2224/22 задоволено позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 947 703,79 грн основної заборгованості за виконані проектні роботи за договором №11024/21/19-121-08-21-10674 від 14.09.2021. 
За порушення строків оплати виконаних за умовами договору №11024/21/19-121-08-21-10674 від 14.09.2021 робіт на суму 947 703,79 грн, позивачем нараховані 3 % річних за період з 30.08.2022 по 26.11.2025 включно в сумі 92 225,85 грн, інфляційні втрати за період з 30.08.2022 по жовтень 2025 включно в сумі 319 849,88 грн, пеню за період з 30.08.2022 по 30.06.2023 в сумі 289 049,66 грн. 
Стягнення з відповідача нарахованих позивачем сум 3 % річних, інфляційних втрат та пені в загальній сумі 701 125,39 грн є предметом позову у даній справі. 
З урахуванням фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, суд щодо спору зазначає наступне. 
Згідно з приписами ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України), підставами виникнення зобов`язання – правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено Договором. Зазначені положення можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Як передбачено ст. 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. 
Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. 
Згідно з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Господарського суду Запорізької області у складі судді Зінченко Н.Г. від 12.05.2023 у справі № 908/2224/22 задоволено позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 947 703,79 грн основної заборгованості за виконані проектні роботи за договором № 11024/21/19-121-08-21-10674 від 14.09.2021. 
Як встановлено судом при розгляді справи № 908/2224/22:
“Виходячи зі змісту договору № 11024/21/19-121-08-21-10674 від 14.09.2021, зокрема пункту 2.3 договору, порядок розрахунків за договором передбачає здійснення оплати протягом 60 календарних днів з моменту підписання обома сторонами акту здачі-прийняття наданих послуг шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.
Отже, з моменту підписання сторонами у справі Акту №1 від 30.06.2022 здачі-приймання наданих робіт по договору, враховуючи встановлений п. 2.3 договору строк оплати, кінцевим терміном оплати наданих послуг є 29.08.2022 включно.
Таким чином, сторонами чітко визначений строк оплати робіт за договором.
Матеріали справи свідчать, що відповідачем оплата робіт у передбачені строки та в повному обсязі не здійснена. 
За таких обставин, матеріалами справи доведено, що відповідач в порушення вимог ст. 903 ЦК України не виконав умови договору №11024/21/19-121-08-21-10674 від 14.09.2021 в частині оплати виконаних робіт, своєчасно та в повному обсязі не сплатив за виконані позивачем роботи, що призвело до невиконання грошового зобов`язання і виникнення боргу за виконані роботи в сумі 947 703,79 грн”.
Рішення суду від 12.05.2023 у справі № 908/2224/2 не було оскаржено сторонами в апеляційному порядку і набрало законної сили 02.06.2023. 
Отже вказаним рішення суду від 12.05.2023 у справі № 908/2224/22 встановлено факт порушення відповідачем взятих на себе за умовами договору зобов`язань з оплати виконаних позивачем робіт на суму 947 703,79 грн у термін по 29.08.2022 включно. 
Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Суду не надано до матеріалів даної справи доказів сплати відповідачем на користь позивача суми 947 703,79 грн вартості виконаних позивачем робіт за умовами договору. 
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Нормами ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).
За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач просить суд стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 92 225,85 грн, нарахованих на суму осиного зобов`язання /947 703,79 грн/ за період з 30.08.2022 /початок періоду прострочення виконання грошового зобов`язання/ по 26.11.2025 /дата подання позову до суду/, а також інфляційні втрати в розмірі 319 849,88 грн, нараховані за період з 30.08.2022 по 26.11.2025. 
Судом перевірено розрахунок 3 % річних та інфляційних витрат, наведений позивачем у позовній заяві. Розрахунок є правильним. 
Вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 3 % річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та правомірними, тому задовольняються судом. 
Також позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 289 049,66 грн, нараховану на суму основного зобов`язання за період з 30.08.2022 по 30.06.2023. 
Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Умовами п. 6.2 договору визначено, що за порушення строків оплати виконаних робіт Замовник сплачує Підряднику пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь час прострочення виконання зобов`язання. 
Перевіривши наведений позивачем в позовній заяві розрахунок пені, суд встановив, що позивачем здійснено правильно розрахунок пені в сумі 289 049,66 грн за заявлений у позові період. 
Відповідач вказує, що розрахунок пені позивача є неправильним, оскільки в період нарахування розмір пені – 0,1 %, зазначений в договорі, деякий період був більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені. При цьому свого контррозрахунку суми пені відповідач не надає.
Суд зауважує, що при здійсненні розрахунку суми пені позивачем дотримано положення договору, що пеня за прострочення оплати виконаних робіт не може бути більшою подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період нарахування пені. 
Так, здійснений позивачем розрахунок пені не перевищує розміру пені, розрахованої по подвійній обліковій ставці НБУ, що діє в період нарахування пені, оскільки при застосування подвійної облікової ставки НБУ при нарахуванні пені за період з 30.08.2022 по 30.06.2023 сума пені була б наступного розміру: 947703,79 грн /сума боргу/) * (2 * 25.0000 (облікова ставка) : 365) * 305 днів (період прострочення) : 100 = 395 958,43 грн (розмір пені, розрахований виходячи з подвійної облікової ставки НБУ).
Також відповідач зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення пені заявлені за період, який перевищує визначений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України шестимісячний строк нарахування штрафних санкцій. 
З цього приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (чинного у період нарахування пені), нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2” № 211 від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями), а також постановою Кабінету Міністрів України “Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” (зі змінами та доповненнями) № 1236 від 09.12.2020, в Україні встановлений карантин з 12.03.2020.
Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19” було внесено зміни та доповнення до ряду законодавчих актів України, у т.ч. до Господарського кодекс України. 
Зокрема, "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України були доповнені пунктом 7 такого змісту: "7. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023, на всій території України відмінений карантин з 24 год. 00 хв. 30.06.2023, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Крім того, умовами п. 6.2 договору визначено, що нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь час прострочення виконання зобов`язання. 
З огляду на викладене, нарахування позивачем відповідачу пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань за період з 30.08.2022 по 30.06.2023 є правомірним. 
Відповідачем заявлено клопотання про зменшення пені на 90% від заявленого позивачем до стягнення розміру.
За сталою судовою практикою, вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної суми штрафних санкцій таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Тобто, частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено умови як підстави для зменшення пені і ця норма не передбачає вимог щодо обов`язкової їх наявності у поєднанні, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них, зокрема наявність інших обставин, які мають істотне значення (постанова Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 501/2862/15-ц, тощо).
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України.
Однією із функцій неустойки є компенсаторна функція (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 303/2408/16-ц).
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 та послідовно у низці постанов Верховного Суду.
Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства(в) мають значення для вирішення питання про зменшення пені та штрафу.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити з того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
Цивільне законодавство поряд із засадою свобода договору (пункт 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) також містить таку засаду як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).
Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (правова позиція, викладена у постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/353/19).
Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки. 
Тобто право суду на зменшення розміру штрафних санкцій у кожному конкретному випадку залежить від встановлених судом обставин, зокрема, але не виключно: розміру неустойки перед розміром збитків; винятковості випадку; ступеню виконання зобов`язань; причин неналежного невиконання зобов`язання; характеру прострочення; поведінки винної особи (вжиття/невжиття заходів до виконання зобов`язання, добровільне усунення порушення) тощо, та від поданих на їх підтвердження/спростування сторонами доказів.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Подібна за змістом правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, але не виключно, у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 12.12.2018 у справі № 921/110/18, від 14.01.2019 у справі № 925/287/18, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі № 917/101/19, від 06.11.2019 у справі № 917/1638/18, від 17.12.2019 у справі № 916/545/19, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19 тощо. 
Суд враховує, що всі вищезазначені висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України (чинний на час виникнення спірних правовідносин) є загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) в залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
Вирішуючи питання зменшення пені, суд виходить з того, що у справі № 908/3538/25 позивачем була заявлена до стягнення з відповідача загальна сума грошових коштів в розмірі 701 125,39 грн, що становить 73,98 % від суми 947 703,79 грн, яка була заявлена позивачем до стягнення з відповідача в межах справи № 908/2224/22 грн. 
Крім того, АТ “НАЕК “Енергоатом” входить до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, оскільки здійснює управління усіма діючими атомними електростанціями на території України та виробляє понад 50% усієї електричної енергії Об`єднаної енергетичної системи України. Безпека держави та населення України знаходяться у безпосередній залежності від сталої роботи об`єктів АТ “НАЕК “Енергоатом”. В свою чергу, стала робота енергетичних об`єктів “НАЕК “Енергоатом” залежить від повного та своєчасного фінансування всіх виробничих потреб цих об`єктів. При цьому основним постачальником електричної енергії у цей критично важливий для України період є АЕС. Збереження нормального режиму роботи системи атомних електростанцій є гарантією забезпечення економіки та забезпечення населення держави електроенергією в умовах втрат, завданих країною-агресором.
Виконуючи функції експлуатуючої організації (оператора) атомних електростанцій, “НАЕК “Енергоатом”, відповідно до Закону України “Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку”, зобов`язане першочергово забезпечувати безпечну експлуатацію ядерних установок. Відповідно, наявні ресурси, в тому числі грошові кошти, “НАЕК “Енергоатом” спрямовує в першу чергу на задоволення потреб безпеки експлуатації АЕС.
Відповідачем заявлено про зменшення лише суми пені.
Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд враховує, що зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю, тому враховуючи співмірність розміру нарахованих сум інфляційних втрат, 3 % річних та пені по відношенню до суми основного боргу, суд визнав за можливе задовольнити клопотання відповідача про зменшення пені частково, зменшивши суму нарахованої позивачем пені до 20 % від заявленої до стягнення. 
Таким чином з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 57 809,93 грн. Загальна сума 3% річних, інфляційних втрат та пені складає 469 885,66 грн або 49,58% від суми основного боргу. 
Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статей 76, 77, 78, 79, 80 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 92 225,85 грн, інфляційні втрати в сумі 319 849,88 грн та пеня в сумі 57 809,93 грн. В іншій частині суд вважає за можливе відмовити у позові. 
Розглянувши заяву позивача про розподіл судових витрат, суд вважає її такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 123 ГПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
На виконання наведених приписів ГПК України позивачем в позовній заяві було наведено попередній розрахунок судових витрат, який складають судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 8413,50 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн.
Згідно з п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, задовольнивши їх частково внаслідок зменшення суми пені за клопотанням відповідача, то витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 8413,50 грн покладаються на відповідача у повному обсязі. 
Щодо вимоги позивача про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн суд зазначає наступне. 
Згідно із ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру» від 05.07.2012 № 5076-VI визначено: представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру»).
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналіз відповідних норм процесуального закону засвідчує, що реалізація принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в декілька основних етапів:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
Суд вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що ч. 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 4 ст. 126 ГПК України). Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).
Отже, суд, який вирішує питання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, має надавати оцінку тим обставинам, щодо яких є заперечення у клопотанні іншої сторони, а також її доказам невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності. Окрім того, суд, виконуючи вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, має чітко зазначити, яка з вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України була не дотримана при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката, оскільки лише з цих підстав можна зменшити розмір витрат, який підлягає розподілу між сторонами.
Поряд із загальним правилом розподілу судових витрат, визначеним у ч. 4 ст. 129 ГПК України, у ч. 5 цієї норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Такий правовий висновок є усталеним та викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч. ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Матеріалами справи підтверджується наступне.
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем додано до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги №04-22 від 05.08.2022 (за текстом - договір), укладеного з адвокатом Барчук А.В., з додатковими угодами до нього №1 від 05.12.2022, № 2 від 21.08.2023, № 3 від 29.12.2023, № 4 від 30.12.2024 та № 5 від 22.12.2025, копію протокол погодження розміру гонорару адвоката за надання правничої допомоги за договором від 11.11.2025, копію акту про надання правничої допомоги № 40 від 15.01.2026, копію ордеру АХ № 1316163 від 03.01.2026.
За умовами п. 1 договору Адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги Клієнту (позивачу у справі) на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 
Відповідно до п. 2 договору Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданий йому Клієнтом. З метою реалізації цього договору Клієнт уповноважує Адвоката, серед іншого, здійснювати всі необхідні дії, пов`язані із представництвом Клієнта в судах, незалежно від територіальності, спеціалізації та інстанційності, зокрема, у місцевих судах (місцевих загальних судах, місцевих господарських та адміністративних судах), апеляційних судах (апеляційних судах, що діють як суди апеляційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суди першої інстанції) та Верховному Суді… (п. 2.1 договору). 
Пунктом 25 договору визначено, що він набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2022.
Сторони дійшли взаємної згоди щодо проводження строку дії договору, який додатковою угодою № 1 від 05.12.2022 був продовжений до 31.12.2023, додатковою угодою № 3 від 29.12.2023 – до 31.12.2024, додатковою угодою № 4 від 30.12.2024 – до 31.12.2025, а додатковою угодою № 5 від 22.12.2025 – до 31.12.2026. 
11.11.2025 між Клієнтом та Адвокатом, в межах договору № 04-22 від 05.08.2022, підписано Протокол погодження розміру гонорару Адвоката за надання правничої допомоги у спорі з Акціонерним товариством “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” за договором на виконання робіт № 11024/21/19-121-08-21-10674 від 14.09.2021 (надалі – Протокол). 
Згідно з п.1 Протоколу Сторони погодили, що у рамках договору №04-22 від 05.08.2022, укладеного між Адвокатом та Клієнтом, Адвокат надає правничу допомогу Клієнту у спорі з Акціонерним товариством “Національна атомна енергонерегуюча компанія “Енергоатом” про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором на виконання робіт № 11024/21/19-121-08-21-10674 від 14.09.2021.
В п. 2 Протоколу сторони погодили, що гонорар Адвоката за правничу допомогу у спорі, визначеному у п. 1 даного Протоколу, в суді першої інстанції є фіксованим та складає 12 000,00 грн.
На виконання умов договору № 04-22 від 05.08.2022, між Клієнтом та Адвокатом 15.01.2026 складно Акт про надання правничої допомоги № 40 (виконання робіт), згідно з яким Адвокат надав Клієнту правничу допомогу, а Клієнт прийняв надану допомогу, згідно переліку: представництво інтересів Клієнта в господарському судочинстві у спорі із АТ НАЕК “Енергоатом” в особі філії “Відокрмелений підрозділ “Запорізька атомна електрична станція” АТ НАЕК “Енергоатом” про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором на виконання робіт № 11024/21/19-121-08-21-10674 від 14.09.2021 у справі № 908/3538/25: 1) підготовка позовної заяви з розрахунком стягуваних сум; 2) правовий аналіз доводів відповідача, наведених у відзиві; 3) підготовка та подання відповіді на відзив. 
За умовами п. п. 2, 3 Акту про надання правничої допомоги № 40, гонорар (винагорода) Адвоката за надання правничої допомоги, перелік якої наведено в Акті, складає 12 000,00 грн. Зазначено, що надана правнича допомога відповідає вимогам, пред`явленим Клієнтом. 
Відповідач з приводу розміру витрат надав заперечення, вважає, що розмір гонорару в сумі 12 000,00 грн не відповідає вимогам ч. 4 ст. 126 ГПК України, оскільки справа № 908/3538/25 розглядається в спрощеному провадженні без виклику сторін та не обтяжена значною кількістю доказів. Позов з вимогами про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих на прострочене грошове зобов`язання, не є складним і не потребує значного часу виконання як юридичної, так і технічної роботи, оскільки не вимагає додаткового вивчення й аналізу законодавства України і судової практики. Заявлені витрати не відповідають критерію розумності, оскільки не мають характеру необхідних, без понесення яких у позивача буде відсутня можливість захистити свої права та законні інтереси. Витрати на правничу допомогу у справі є неспівмірними із складністю справи та обсягом наданих послуг, витраченим часом, значенням справи для сторін, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідач просить відмовити в задоволенні заяви позивача про відшкодування витрат на професійну паровичну допомогу щодо стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн; не покладати на відповідача всі витрати на професійну правничу допомогу; зменшити заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу до максимально можливого – у разі задоволення заяви позивача. 
Суд зауважує, що при поданні позовної заяви до суду позивачем не було заявлено клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику представників сторін, без проведення судового засідання. 
Висновок про можливість вирішення по суті спору у справі № 908/3538/25 в порядку спрощеного позовного провадження був зроблений безпосередньо судом під час вирішення питання про відкриття провадження у справі, і обґрунтування цього висновку наведено в ухвалі суду від 28.11.2025. 
Щодо тверджень відповідача про неспівмірність заявленої позивачем до стягнення суми витрат на паровичну допомогу, суд зазначає наступне. 
Положеннями ст. 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. 
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Варто зауважити, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18).
У даній справі встановлено фіксований розмір гонорару між позивачем та Адвокатом. У цьому випадку фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, не обчислюється. 
Розмір гонорару у фіксованій формі визначається лише за погодженням Адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. 
Водночас, зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.
Заперечуючи проти розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, відповідач, що позивачем не надано належних доказів формування правового аналізу та стратегії захисту прав клієнта в суді, зокрема, формат, дата та час, зміст та характер тощо; не представлено суду документів чи інших матеріальних носіїв інформації, в яких фіксувався процес формування правової позиції, а також обґрунтування потреби в таких діях; потреба в участі в судових засідання була відсутня, сторони не викликались, справа розглянута в спрощеному позовному провадженні. Також зазначає, що позовна заява містить ознаки типовості, у справі немає складних правових позицій; справа не потребувала складних за своєю суттю доказів.
Проаналізувавши доводи відповідача на підтвердження неспівмірності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини даної справи, суд вважає, що 12 000,00 грн у даному випадку є співмірними і розумними витратами позивача на професійну правничу допомогу у даній справі.
Суд не вбачає підстав для зменшення заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу відповідно до приписів частин 4, 5 ст. 126 ГПК України. Так, суд ураховує, що процесуальне законодавство не вимагає на підтвердження надання адвокатом правничої допомоги подавати докази щодо формування правової позиції у справі та стратегії захисту. Позивачем на виконання вимог ст. 126 ГПК України надано детальний опис робіт, виконаних адвокатом у справі № 908/3538/25, наведений у акті про надання правничої допомоги № 40 від 15.01.2026.
Слід зауважити, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі № 420/4820/19 тощо).
На підстави вищенаведеного, керуючись ст. 129 ГПК України судові витрати на правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн покладаються на відповідача. 
Керуючись ст. ст. 123, 129, 232, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
вирішив
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код юридичної особи 24584661) в особі філії - Відокремленого підрозділу “Запорізька атомна електрична станція” (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 19355964) на користь Акціонерного товариства “Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут “Енергопроект” (проспект Героїв Харкова, буд. 10/12, м. Харків, 61005, ідентифікаційний код юридичної особи 14078902) 3 % річних в сумі 92 225,85 грн (дев`яносто дві тисячі двісті двадцять п`ять гривень 85 коп.), інфляційні втрати в сумі 319 849,88 грн (триста дев`ятнадцять тисяч вісімсот сорок дев`ять гривень 88 коп.) та пеню в сумі 57 809,93 грн (п`ятдесят сім тисяч вісімсот дев`ять гривень 93 коп.). Видати наказ. 
В частині стягнення пені в сумі 231 239,73 грн відмовити. 
Стягнути з Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код юридичної особи 24584661) в особі філії - Відокремленого підрозділу “Запорізька атомна електрична станція” (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 19355964) на користь Акціонерного товариства “Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут “Енергопроект” (проспект Героїв Харкова, буд. 10/12, м. Харків, 61005, ідентифікаційний код юридичної особи 14078902) судовий збір в сумі 8413,50 грн (вісім тисяч чотириста тринадцять гривень 50 коп.). Видати наказ. 
Стягнути з Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код юридичної особи 24584661) в особі філії - Відокремленого підрозділу “Запорізька атомна електрична станція” (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 19355964) на користь Акціонерного товариства “Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут “Енергопроект” (проспект Героїв Харкова, буд. 10/12, м. Харків, 61005, ідентифікаційний код юридичної особи 14078902) вартість послуг професійної правничої допомоги в сумі 12 000,00 грн (дванадцять тисяч гривень 00 коп.). Видати наказ. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 02.02.2026.

Суддя І. С. Горохов