П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/24051/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Попова Оксана Гнатівна 
Суддя-доповідач: Капустинський М.М. 
14 січня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Капустинського М.М. 
суддів: Шидловського В.Б.  Сапальової Т.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
у жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), в якому просив:
- визнати протиправною відмову Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виключенні ОСОБА_1 , з Єдиного реєстру боржників;
- зобов`язати Житомирський відділ державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винести постанову про виключення відомостей про ОСОБА_1 , як про боржника з Єдиного реєстру боржників;
- зобов`язати Житомирський відділ державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виключити відомості про ОСОБА_1 , як про боржника з Єдиного реєстру боржників.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в межах виконавчого провадження №63423593 з примусового виконання виконавчого листа №296/4346/16 від 05.11.2019 виданого Корольовським районним судом м. Житомира про конфіскацію всього майна, що є особистою власністю позивача. Постановою державного виконавця від 13.04.2021 було повернуто виконавчий лист на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Водночас, після завершення ВП №63423593 відомості про позивача як боржника безпідставно, на його думку, продовжують перебувати в Єдиному реєстрі боржників. Враховуючи викладене, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року у задоволені позову відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Вказує, що конфіскація може бути застосована лише щодо майна, яке наявне у власності засудженого, саме на момент ухвалення вироку. Жодних вказівок на те, що конфіскація може бути застосована щодо майна, яке особа набуде у власність в майбутньому, законодавство не містить. Під час здійснення виконавчого провадження №63423593 державним виконавцем встановлено відсутність у власності ОСОБА_1 на момент набрання вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2019 року у справі №296/4316/16 законної сили будь-якого майна, щодо якого відповідно до законодавства можна застосувати конфіскацію.
Як наслідок, державним виконавцем 13 квітня 2021 року було прийнято постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення.
Отже, за наведених обставин, вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2019 року у справі №296/4316/16 в частині конфіскації всього майна, що належить ОСОБА_1 , виходячи з правової суті самого поняття конфіскації вже не може і не зможе бути виконаним, адже на момент його постановлення, майно, на яке можна було б звернути конфіскацію, у засудженого було відсутнє, а розповсюдження конфіскації на майно, яке можливо буде набуте особою протягом всього її життя, суперечить вищенаведеним приписам частини 1 статті 59 Кримінального кодексу України, яка чітко передбачає можливість примусового безоплатного вилучення у власність держави майна засудженого, яке на момент застосування покарання, вже є його власністю.
Крім того, виходячи з приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №63423593 з примусового виконання виконавчого листа №296/4346/16 від 05.11.2019 виданого Корольовським районним судом м. Житомира про конфіскацію всього майна, що є особистою власністю ОСОБА_2 .
В подальшому, постановою Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 13 квітня 2021 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення.
Як зазначено представником позивача, в автоматизованій системі виконавчого провадження ВП №63423593 обліковується як завершене, однак, згідно із даними Єдиного реєстру боржників ОСОБА_1 наразі рахується боржником у виконавчому провадженні №63423593.
За таких обставин, позивач 08.09.2025 звернувся до Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою, у якій просив винести постанову про виключення відомостей про нього як про боржника з Єдиного реєстру боржників, а також виключити відомості про нього як про боржника з Єдиного реєстру боржників.
Однак, листом від 30.09.2025 за №104358 Житомирським відділом державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомлено позивача про відсутність підстав для виключення його з Єдиного реєстру боржників.
Не погоджуючись такою з відмовою органу ДВС у виключенні його з Єдиного реєстру боржників, позивач звертається до суду з даним позовом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог позивача, відтак і відсутності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до ст.1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Положеннями ч.1 ст.5 Закону №1404-VІІІ визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно з ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч.2 ст.15 Закону №1404-VІІІ боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Приписи ч.1 ст.9 Закону №1404-VІІІ передбачають, що єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна.
Відомості про боржників, включені до Єдиного реєстру боржників, є відкритими розміщуються на офіційному вебсайті Міністерства юстиції України.
Згідно з ч.5 ст.9 Закону №1404-VІІІ відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ч.7 ст.9 Закону №1404-VІІІ відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 цього Закону, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.
Згідно з пунктами 1, 3, 11 ч. 1 ст.37 Закону №1404-VІІІ визнано, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.
Згідно з частиною 1 статті 59 Кримінального кодексу України передбачено покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.
Отже, конфіскація може бути застосована лише щодо майна, яке наявне у власності засудженого, саме на момент ухвалення вироку. Жодних вказівок на те, що конфіскація може бути застосована щодо майна, яке особа набуде у власність в майбутньому, законодавство не містить.
Під час здійснення виконавчого провадження №63423593 державним виконавцем встановлено відсутність у власності ОСОБА_1 на момент набрання вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2019 року у справі №296/4316/16 законної сили будь-якого майна, щодо якого відповідно до законодавства можна застосувати конфіскацію. Як наслідок, державним виконавцем 13 квітня 2021 року було прийнято постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення.
Таким чином, з огляду на зазначені вище обставини, вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2019 року у справі №296/4316/16 в частині конфіскації всього майна, що належить ОСОБА_1 , виходячи з правової суті самого поняття конфіскації вже не може і не зможе бути виконаним, адже на момент його постановлення майно, на яке можна було б звернути конфіскацію, у засудженого було відсутнє, а розповсюдження конфіскації на майно, яке можливо буде набуте особою протягом всього її життя, суперечить вищенаведеним приписам частини 1 статті 59 Кримінального кодексу України, яка чітко передбачає можливість примусового безоплатного вилучення у власність держави майна засудженого, яке на момент застосування покарання, вже є його власністю.
Виходячи з приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.
Відтак, в будь-якому випадку, строк пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа Корольовського районного суду м.Житомира від 05 листопада 2019 року №296/4346/16 (за яким відкривалось виконавче провадження №63423593) закінчився й, відповідно, виконавче провадження є безповоротно завершеним і не може бути знову розпочате.
Проте, відомості про ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні №63423593 з Єдиного реєстру боржників наразі не виключені.
Положеннями частини 7 статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано, що відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 цього Закону, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.
Згідно із частиною 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
В той же час й за змістом пункту 6 Розділу ХІ Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05 серпня 2016 року №2432/5, Автоматизована система виконавчого провадження виключає відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанов, зокрема, про закінчення виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, про виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.
Згідно з нормами пунктом 23 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, передбачено, що за виконавчим провадженням, виконавчий документ за яким повернуто стягувачу, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження на підставі постанови про виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників. Постанова про виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, за заявою боржника.
Враховуючи зазначене вище слідує, що Житомирський відділ державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) протиправно відмовив ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виключенні відомостей про нього з Єдиного реєстру боржників.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що задоволення цих позовних вимог не буде втручанням в дискреційні повноваження відповідача, оскільки адміністративний суд у такий спосіб не підміняє інший орган державної влади, а вказує на визначення відповідачу зобов`язання вчинити кореспондуючі праву Позивача дії.
Дискреція - це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії/прийняти конкретне рішення і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Відтак, за обставин, що склались у даній справі, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винести постанову про виключення відомостей про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як про боржника з Єдиного реєстру боржників, а також зобов`язання Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виключити відомості про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як про боржника з Єдиного реєстру боржників.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню з винесенням нової постанови - про задоволення позову.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Визначаючись щодо вимог представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу в загальному розмірі 15 000,00 грн. (в суді першої інстанції) то колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями ч.1 ст.139 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з положеннями ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною 7, 9 статті 139 КАС унормовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
За змістом ч.9 ст.139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За змістом ст.19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.
Згідно визначення, наведеного у ст.30 Закону №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також, що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.
В даному ж випадку, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, представником позивача надано:
- копію Договору про надання правничої допомоги №113-2205-25 від 22.05.2025 (а.с.16);
- рахунок-фактура №113-2205-25 від 16.10.2025 на оплату послуг вартістю 1500,00 грн.(а.с.18);
- акт здачі прийняття наданих послуг від 16.10.2025 (а.с.19);;
- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.20);
Враховуючи зазначене вище, зокрема обставин справи та суму заявлених витрат до стягнення, колегія суддів вважає, що сума компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню до 5000 грн., що повній мірі відповідатиме критеріям співмірності та вимогам розумності, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволено.
Положеннями ч.6 ст.139 КАС України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
За приписами ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За таких обставин на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню судового збору на загальну суму 2422,40 грн.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року скасувати.
Прийняти нову постанову. Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволити.
Визнати протиправною відмову Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виключенні ОСОБА_1 , з Єдиного реєстру боржників.
Зобов`язати Житомирський відділ державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винести постанову про виключення відомостей про ОСОБА_1 , як про боржника з Єдиного реєстру боржників.
Зобов`язати Житомирський відділ державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виключити відомості про ОСОБА_1 , як про боржника з Єдиного реєстру боржників.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору (за подання позовної заяви та апеляційної скарги) у загальному розмірі - 2422, 40 грн. та 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Шидловський В.Б.    Сапальова Т.В.