Справа №705/5814/24
2/705/357/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м.Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі головуючого – судді Піньковського Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 , про скасування арешту з майна, 
У С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування арешту з майна, в обґрунтування зазначивши наступне. 
Він, ОСОБА_1 , є власником 1/2 частини квартири. Яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частини є його мати ОСОБА_2 . 
З єдиного державного реєстру прав власності на нерухоме майно йому стало відомо, що його частка в квартирі перебуває під арештом, а саме арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 4907326, зареєстровано 04.05.2007 Уманською міською державною нотаріальною конторою. Підстава обтяження: повідомлення № 7313 від 23.07.2003, Слідчий відділ Уманського МВ УМВС.
Як йому стало відомо, повідомлення № 7312 від 23.07.2003 слідчого відділу Уманського МВ УМВС про арешт майна було направлено до державної нотаріальної контори в рамках кримінального провадження по справі № 1-9-04 за обвинуваченням його, ОСОБА_1 , за ч. 1 ст. 122 КК України. 
23 липня 2004 року постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області, по вищевказаному кримінальному провадженню його, ОСОБА_1 , було звільнено від кримінальної відповідальності в зв`язку із зміною обстановки. Також було стягнуто з нього та з ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та судові витрати. Провадження по справі закрито. 
Тобто, арешт накладено на етапі досудового розгляду справи за повідомлення слідчого, однак, при винесенні рішення суд не вирішив питання про скасування арешту, а саме повідомлення № 7313 від 23.07.2003 слідчого відділу Уманського МВ УМВС. 
Про існування заборони відчуження на його майно, йому стало відомо у 2024 році від державного реєстратора. 
19 лютого 2024 року його адвокатом було зроблено запит до начальника Уманського РУП ГУНП в Черкаській області з метою отримання інформації, щодо арешту на його майно та отримання копій відповідних документів, також ставилось питання про скасування вищевказаного арешту з його майна. 
Листом від 22.002.2024 за вих. № 3824/14, начальник Уманського РУП ГУНП в Черкаській області повідомив про те, що жодна інформація та документи відсутня, оскільки знищена по завершенню їх зберігання. Питання скасування арешту майна не може бути вирішено та відноситься до компетенції суду. 
Накладений на його майно під час досудового слідства арешт продовжує існувати, що порушує його конституційні права, а тому він вимушений звернутися до суду. 
Порядок скасування арешту майна, що накладається в межах кримінального провадження, встановлено ст. 174 КПК України. 
Згідно ст. 126 КПК України (1960 р.), чинного на час накладення арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли у застосуванні цього заходу відпаде потреба. 
Положеннями КПК України (1960 р.), передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі, або одночасно з винесенням постанови про її закриття, або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба. 
Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виникають з цивільних правових та відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. 
Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обтяження права особи користуватися належним їй майном, тому вимоги про звільнення майна з-під арешту виступають способом захисту права власності. 
Вважає, що при зверненні обрав належний спосіб захисту і вірно визначив відповідача.
У зв`язку із порушенням його прав, вимушений звернутися до суду з цим позовом. 
Просить суд скасувати арешт (архівний запис), накладений на підставі повідомлення № 7313 від 23 липня 2003 року слідчого відділу Уманського МВ УМВС на май1но ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 4907326, виключивши вказані обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 
Ухвалою судді від 01 листопада 2024 року у справі відкрите спрощене провадження, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі.
Відповідачу було направлено копію ухвали судді та примірник позовної заяви рекомендованим листом.
Від представника відповідача ГУНП в Черкаській області на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому просять суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з його необґрунтованістю, посилаючись на наступне. 
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна реєстратором Уманської міської державної нотаріальної контори внесені відомості про обтяження об`єкта, а саме: 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі повідомлення № 7313 від 23.07.2003 слідчого відділу Уманського МВ УМВС. 
У зв`язку з чим позивач просить суд скасувати арешт накладений на підставі повідомлення 7313 від 23.07.2003 слідчого відділу Уманського МВ УМВС на майно ОСОБА_1 .
Постановою КМУ від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» - прийнято рішення про ліквідацію УМВС України в Черкаській області від 06.11.2025 до Єдиного державного реєстру внесені відомості про припинення юридичної особи. 
За правилами ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації або ліквідації. 
07.11.2015 реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області проведено реєстраційну дію «Державна реєстрація новоутвореної шляхом заснування юридичної особи Головного управління Національної поліції в Черкаській області. 
Відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та «Положення про Національну поліцію», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. 
Головне управління Національної поліції в Черкаській області є територіальним органом Національної поліції та згідно із законодавством України реалізовує повноваження Національної поліції на території Черкаської області. 
Територіальний орган Національної поліції – Головне управління Національної поліції в Черкаській області новостворений державний орган, який діє з 07.11.2015. 
Згідно пункту 1 Положення про Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 28.10.2015 № 878, Міністерство внутрішніх справ України є центральним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах, зокрема, забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. 
У відповідності до відомостей, які зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Уманського МВ УМВ України в Черкаській області його засновником було Міністерство внутрішніх справ України, а основним видом діяльності – діяльність з охорони громадського порядку та безпеки. Рішення про створення та припинення вказаної юридичної особи публічного права приймались Міністерством внутрішніх справ. 
Отже, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 878 завдання і функції, які виконувало Уманське МВ УМВС України в Черкаській області, перейшли до Міністерства внутрішніх справ України. 
Законом України «Про Національну поліцію» № 580-VІІІ від 02.07.2015, Положенням про Національну поліцію, затвердженим постановою Кабінету міністрів України № 877 від 28.10.2025, та Положенням № 878 не передбачено факту правонаступництва органами Національної поліції у Черкаській області прав та обов`язків УМВС України у Черкаській області.
Головне управління Національної поліції в Черкаській області не являється правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області та Уманського міськрайонного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області.
14.12.2018 внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 10251110015000721 про припинення юридичної особи – Уманського міського відділу Управління Міністерства внутрішні справ України в Черкаській області.
Позивач зазначає, що повідомлення № 7313 від 23.07.2003 слідчого Уманського МВ УМВС про арешт майна було направлено до державної нотаріальної контори в рамках кримінальної справи № 1-9-04 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КК України. 
Звертають увагу суду, що кримінальна справа № 1-9-04 слідчим ГУНП в Черкаській області не розпочиналася, в провадженні не перебувала, досудове розслідування по ній не проводилося, постанова щодо обтяження не майно чи повідомлення слідчим ГУНП в Черкаській області не виносилося. 
Зважаючи на вищевикладене, Головне управління Національної поліції в Черкаській області ніяким чином не могло вчиняти протиправних дій щодо позивача. 
Арешт, який просить зняти позивач, було накладено органом досудового слідства у кримінальній справ на підставі положень КПК України 1960 року, зокрема, ст. 126 КПК України, чинного на момент накладення арешту. Такий захід тимчасово застосовувався слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства. Коли в застосуванні цього заходу відпала потреба. У разі закриття кримінальної справи постановлю слідчого арешт майна згідно з ч. 1 ст. 214 КПК України 1960 року, підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. 
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. 
Порядок скасування арешту майна, накладеного в порядку кримінального судочинства. Визначено у статті 174 КПК України, відповідно до положень якої підозрюваний, обвинувачений, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повність або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження – судом. 
Згідно вимог ст. ст. 126, 214, 324 КПК України, в редакції 1960 року, прийняття рішення про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову, накладення арешту на майно, долю майна, описаного для забезпечення цивільного позову, належить до повноважень та компетенції слідчого при закритті кримінальної справи або суду при постановленні вироку, а також скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпадає потреба. 
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. 
Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання та особа, за клопотанням якої було арештовано майно. 
Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.
Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. 
Зазначені вимоги співпадають з положенням ч. 4 ст. 21 КПК України, згідно з якою, здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час кримінального провадження порушуються її права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України. 
Тобто чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника або володільця майна, який не є учасником кримінального провадження. Разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства. 
Таким чином, у разі, якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише в порядку кримінального судочинства. І такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України та є ефективним. Разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту в порядку цивільного судочинства. 
За вказаних обставин, враховуючи також аналогічну позицію Верховного Суду, представник відповідача зазначає, що, на його думку, позивачем обраний невірний спосіб захисту, оскільки ним пред`явлено позовні вимоги у яких він просить зняти заборону на відчуження нерухомого майна накладеного в рамках розслідування кримінальної справи, що є підставою відмови у задоволенні пред`явлених особою вимог. 
У зв`язку з тим, що ГУНП в Черкаській області жодними діями права позивача не порушувало, а обтяження накладені Уманським МВ УМВС України в Черкаській області, тому просять відмовити у задоволенні позову. 
Суд, врахувавши позицію сторін, викладену у позові та у відзиві на позов, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судом достовірно встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , сформованого 14.10.2024 за № 399080656, встановлено, що наявний запис про арешт (архівний запис), реєстровий номер обтяження: 4907326, який зареєстровано 04.05.2007, реєстратором: Уманською міською державною нотаріальною конторою, на підставі повідомлення № 7313 від 23.07.2003 Слідчого відділу Уманського МВ УМВС, об`єктом обтяження є: 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Власником такого майна є ОСОБА_1 . 
Згідно свідоцтва № НОМЕР_1 на право власності на житло від 10 грудня 1997 року, зареєстрованого за № 6981, виданого Уманським відділом житлового господарства, яким посвідчено, що дійсно квартира АДРЕСА_2 , належить на праві приватної, спільної, сумісної або часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . 
У відповідності до відмітка на вказаному свідоцтві, право власності за останніми зареєстровано Уманської дільниці КП ЧООБТІ та внесено у реєстрову книгу за № 6756. 
У відповідності до повідомлення начальника Уманського РУП ГУНП в Черкаській області від 22.02.2024 за вих. № 3824/14, направленого на адресу адвоката Цімохи Р.Р., Уманське районне управління поліції ГУНП в Черкаській області на даний час не володіє інформацією щодо притягнення осіб до кримінальної відповідальності (в період часу з 2003 по 2007 роки) та скерування кримінальних справ з обвинувальним висновком до суду, у зв`язку з тим, що відповідні номенклатурні справи та документи за вказаний період, які б могли б містити такі відомості, знищені по завершенню строків їх зберігання. Відповідно інформацію щодо підстав накладення заборони на відчуження майна ОСОБА_6 , надати не можуть. Цим же повідомленням захиснику роз`яснено порядок вирішення питання щодо зняття заборони, а саме можливості звернення ряду осіб до певних установ. Також зазначено, що згідно чинного законодавства, в повноваження слідчих органів Національної поліції України, скасування заборони на відчуження майна, не входить. 
Згідно постанови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2004 року у справі № 1-9-04, про обвинувачення ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 350 КК України, та позивача по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачувався за ч. 1 ст. 122 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності, в зв`язку зі зміною обстановки. Цією ж постановою вирішено питання щодо стягнення з обвинувачених, в тому числі позивача по справі ОСОБА_1 , матеріальної та моральної шкоди, а також судових витрат за проведення судово-медичної експертизи. Провадження у справі закрито. 
Згідно заяви потерпілого у вказаній кримінальній справі ОСОБА_7 від 29.07.2004, на ім`я начальника Уманського відділку ДВС, потерпілий повідомив, що ОСОБА_1 сплатив йому борг у відповідному розмірі згідно вироку суду за № 1-9 від 23.07.2004, у зв`язку з чим виконавче провадження просить закінчити. 
Згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.05.2024, у цивільній справі № 705/1407/24, провадження № 2/705/1363/24 за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Черкаській області про скасування арешту з майна, арешт (архівний запис), накладений на підставі повідомлення № 7313 від 23.07.2003 слідчого відділу Уманського МВ УМВС на майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 11/25 частин будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер обтяження 4907302, зареєстрований 04.05.2007 Уманською міською державною нотаріальною конторою та виключити вказані обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 
Як встановлено вказаним рішенням, в межах кримінальної справи 1-9-04 слідчим також було накладено арешт і на майно позивача ОСОБА_1 , розташоване по АДРЕСА_3 , та суд, враховуючи, що кримінальна справа була закрита, а ОСОБА_1 звільнений від кримінальної відповідальності, також він сплатив усі витрати визначені постановою суду про закриття кримінального провадження від 23.07.2004, підстав для залишення заборони на належне останньому майно, не існує, тому і було прийнято рішення про скасування такої заборони. 
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.05.2024 (705/1407/24; 2/705/1363/24) постановою Черкаського апеляційного суду від 18.09.2024 було залишено в силу, у зв`язку із його обґрунтованістю. При цьому колегією суддів було встановлено, що позивачем обрано належний спосіб захисту та вірно вказано відповідача у справі, а також, у зв`язку зі змінами у законодавстві, позивач вірно звернувся до суду саме в порядку цивільного судочинства. 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Позивач ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 та у своєму позові позивач ОСОБА_1 просить скасувати арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року на належне йому майно, а саме на 1/2 частину вищевказаної квартири. 
Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2021 у справі № 641/1814/20, провадження № 61-18659св20).
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція – це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.
Спір щодо про звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.
У відповідності до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи зазначені обставини, суд погоджується з доводами позовної заяви та вважає, що відомості в реєстрі про заборону на нерухоме майно впливають на права позивача, а тому, з метою недопущення порушення права власності на вказану квартиру, з урахуванням, що така квартира є спільною сумісною власністю позивача та його матері, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині зняття арешту з майна задовольнити.
Враховуючи наявність накладеного арешту на спільне майно, що створює позивачу перешкоду в частині вільного користування та розпорядження частиною свого майна, а також неможливість скасування арешту в межах відповідного кримінального провадження, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, позбавлений можливості захистити своє порушене право, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги про скасуванні арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому позов належить задовольнити.
При цьому суд враховує, що як було встановлено, будь-яких підстав для продовження існування такого арешту немає, оскільки провадження у кримінальній справі було закрито, позивач звільнений від кримінальної відповідальності, у зв`язку зі зміною обставновки, та ним погашено заборгованість згідно постанови суду, потерпілий не має до нього ніяких претензій, в тому числі матеріального характеру, та судом не було прийнято рішення про застосування спеціальної конфіскації щодо майна позивача. 
Крім того, на думку суду, посилання відповідача на те, що ГУНП в Черкаській області є неналежним відповідачем, є безпідставними та підлягають відхиленню з огляду на наступне.
Так, у постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 826/27239/15 Верховний Суд звернув увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Отже, ГУ НП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС.
За змістом постанови від 26 квітня 2022 року у справі № 705/2556/21, Верховний Суд відхилив доводи сторони про те, що ГУ НП в Черкаській області є неналежним відповідачем. При цьому Верховний Суд виходив з того, що 14 грудня 2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення Уманського МВ УМВС України в Черкаській області (ідентифікаційний код 08676470), постанова якого зазначена, як підстава реєстрації обтяження майна. Наразі територіальним органом Національної поліції в Черкаській області, як юридичною особою публічного права, є саме ГУ НП в Черкаській області, до складу якого входить відповідний підрозділ поліції в місті Умані.
В цій справі ОСОБА_1 зазначив відповідачем ГУ НП в Черкаській області, оскільки саме воно виконує завдання і функції УМВС України в Черкаській області, постановою якого було накладено арешт на належну позивачу частину квартири.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 8, 16, 316, 317, 321, 328, 391 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 294, 354, 355 ЦПК України, суд - 
В И Р І Ш И В:
Позов задовольнити.
Скасувати арешт (архівний запис), накладений на підставі повідомлення № 7313 від 23 липня 2003 року слідчого відділу Уманського МВ УМВС на майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 4907326, виключивши вказані обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 
Копію рішення суду направити сторонам. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Р. В. Піньковський